Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

16.03.2012 року представник ПАТ "Комерційний банк "Приватбанк" звернувся до Виноградівського районного суду Закарпатської області із позовом до [PERSON], у якому просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №MKV0G00006047 від 09.06.2006 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: будинок загальною площею 116,1 кв.м. та земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS], виселити відповідача та всіх осіб, які проживають у вищевказаному будинку, а також стягнути з відповідача судові витрати. Обґрунтовуючи і підтримуючи позов, представник позивача в судових засіданнях зазначала, що 09.06.2006 року між Закритим акціонерним товариством "Комерційний банк „Приватбанк" (в подальшому ЗАТ "КБ "Приватбанк"), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений Кредитний договір, зі сплатою відсотків з розрахунку 1% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту за користування кредитними коштами. Згідно до якого ЗАТ "КБ "Приватбанк" передав [PERSON] 15 627 доларів США. Остання, згідно договору, зобов'язувалася щомісяця погашати отриманий кредит та відсотки по ньому, починаючи з 09.06.2006 року та з остаточною виплатою заборгованості до 09.06.2010 року. Однак своїх обов'язків [PERSON] не виконала, у зв'язку з чим у неї станом на 04.10.2011р. виникла заборгованість перед банком в розмірі 20 243,38 доларів США, що за офіційним курсом НБУ від 04.10.2011 року складає 161 394,40 грн. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 19.06.2006 року між ЗАТ "КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір іпотеки, зареєстрованого в реєстрі за №1038, згідно якого відповідачі несуть солідарну відповідальність за невиконання умов договору. Предметом іпотеки виступили: жилий будинок з надвірними побудовами, під літерою "А" - житловий будинок (саман), загальна площа якого 116,1 кв.м., житлова площа - 78,5 кв.м., під літерою "Б" - сарай (шлакоблоки), "В" - корівник (цегла). Рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 17.10.2012 року залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 31.01.2013 року у задоволенні даного позову відмовлено, у зв'язку із явною не співмірністю наслідків звернення стягнення на будинок з розміром заборгованості та обсягом обмеження права позивача, при відмові у задоволенні позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.06.2013 року касаційну скаргу банку задоволено частково рішення першої та апеляційної інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на те що чинним законодавством не передбачено можливості відмови у зверненні стягнення на предмет іпотеки у зв'язку із не співмірністю боргу та вартості предмета іпотеки. Ухвалою Виноградівського районного суду Закарпатської області від 23.09.2013 року позовну заяву у даній справі залишено без розгляду через повторну неявку представника позивача в судове засідання. Вищевказане рішення першої інстанції було скасовано ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 29.04.2014 року, а справу направлено на новий розгляд. Заочним рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 05.11.2014 року позов банку задоволено, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Додатковим рішенням Виноградівського районного суду Закарпатської області від 19.12.2014 року [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та проживають у спірній квартирі було виселено з неї, зі зняттям з реєстраційного обліку. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 27.02.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року, заочне рішення Виноградівського районного суду Закарпатської області скасовано з постановленням нового, а саме у задоволенні позову банку відмолено у зв'язку із застосуванням Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Постановою Верхового Суду України від 30.09.2015 року ухвалу касаційної, апеляційної та рішення першої інстанції скасовано, а справу направлено на новий розгляд до Виноградівського районного суду Закарпатської області, оскільки встановлений законом мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення, а лиш тимчасово забороняє проводите дане стягнення. До початку розгляду справи по суті представник позивача уточнив позовні вимоги, а саме просив: звернути стягнення на житловий будинок [ADDRESS], в рахунок наявної заборгованості по договору, що становить 71 017,80 доларів США, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаному будинку та стягнути з відповідача судові витрати (а.с.12-13 т.4). В судове засідання на судовий розгляд справи особи, що беруть участь у справі, не з'явилися, будучи належним чином своєчасно повідомленими про дату, час та місце його проведення. Позивач подав до суду заяву, у якій просив розглядати справу без участі представника позивача. Відповідач та його представник до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового розгляду від них не надходило. Третя особа та її представник до суду не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення судового розгляду від них не надходило. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 169, 224, 225 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши подані докази, повно з'ясувавши підтверджені ними фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до частково задоволення. Встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору №MKV0GА00006047 від 09.06.2006 року [PERSON] отримала від позивача кредит у розмірі 15 627 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 09.06.2010 року (а.с.11-16 т.1). В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, між ЗАТ "ПриватБанк" і [PERSON], 19.06.2006 року укладено договір іпотеки. Згідно даного договору, предметом іпотеки виступило нерухоме майно - житловий будинок з надвірними побудовами, розташований в [ADDRESS], Виноградівського району Закарпатської області: під літерою "А" - житловий будинок (саман), загальною площею 116,1 кв.м., житловою площею 78,5 кв.м.; під літерою "Б" - сарай (шлакоблоки); під літерою "В" - корівник (цегла), що належать іпотекодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Хижанською сільською радою, Виноградівського району, Закарпатської області від 11.05.2006 року, згідно рішення виконкому Хижанської сільської ради, Виноградівського району, Закарпатської області №15 від 06.05.2006 року, і який зареєстрований у Виноградівському БТІ в реєстровій книзі №2 за номером запису 360 від 11.05.2006 року, реєстраційний номер [NUMBER]. Вартість предмета іпотеки становить 153 695 грн. Згідно п.11 іпотечного договору узгоджена сторонами вартість предмета іпотеки 82 500 грн.(а.с.18-23 т.1). Згідно з вимогами Закону України "Про акціонерні товариства" були внесені зміни в статут ЗАТ "КБ "Приватбанк", відповідно до яких повне найменування банку стало - Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (а.с.33 т.1). ПАТ "КБ "Приватбанк" зобов'язання за вказаним вище кредитним договором перед позичальником виконав в повному обсязі, а саме надав кредитні кошти у розмірі 15 627 доларів США. Дана обставина підтверджується наданими банком розрахунками, заявами на видачу готівки (а.с.82-85 т.4) та не оспорювалась жодною із сторін у судових засіданнях, а тому на думку суду не підлягає додатковому встановленню. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктом 1.1. кредитного договору передбачено, що щомісяця в період сплати (з «04» по «09» число кожного місяця) позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі достатній для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по відсотках, винагороді. Відповідно до п.3.1. кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі, передбаченому п.1.1. договору, а саме: 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. При порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує відсотки за користування кредитом у розмірі 2,66 % на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані, відповідно до цього пункту договору, відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену у п.1.1. суми щомісячного платежу за кредитним договором (п.3.2. кредитного договору). При непогашенні кредиту у встановлені строки, заборгованість, у частині вчасно непогашеної суми кредиту, вважається простроченою, на залишок якої нарахування відсотків здійснюється відповідно до п.3.2. кредитного договору з дати виникнення простроченої заборгованості (п. 3.8. кредитного договору). З наявних у матеріалах справи розрахунків заборгованості та довідки про погашення за кредитним договором вбачається, що погашення кредиту здійснювалося регулярно, проте платежі були недостатніми для виконання зобов'язання у повному обсязі, та вносилися не у встановлений договором період сплати. З 10 жовтня 2008 року розмір поточної ставки нарахування відсотків було збільшено з 12 до 20,31 % річних. Станом на 10 червня 2010 року, що є кінцевим строком повернення кредиту, розмір заборгованості по тілу кредиту становив 14 780,96 дол. США. З цього дня нарахування відсотків здійснювалось як на прострочену заборгованість за ставкою 48,48 % річних, що не суперечить умовам кредитного договору. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором позичальник станом на 14.12.2015 року має заборгованість - 71 017,80 доларів США (що за курсом НБУ станом на 14.12.2015 року складає 1 694 484,71 грн.), яка складається з наступного: 9 780,96 доларів США - заборгованість за кредитом; 19 921,49 доларів США - заборгованість за процентами; 41 315,35 доларів США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань. Клопотання про застосування строків позовної давності сторонами не заявлялось. Посилання представників відповідача та третьої особи, що позивач здійснив списання оспорюваної кредитної заборгованості за рахунок резерву, як безнадійної, а отже така не підлягає до повернення не відповідає дійсності. Представник банку в судовому засіданні не заперечувала проти факту проведення такого списання, при цьому зазначила, що відповідно до п.7 Порядку відшкодування банками України безнадійної заборгованості за рахунок резерву, затвердженого постановою правління НБУ від 01.06.2011 року №172, сам факт списання за рахунок резерву безнадійної заборгованості не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Згідно ст. 589 Цивільного кодексу України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Частина 2 статті 590 ЦК України передбачає, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ч. 1 ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Пунктом 17.8.2. договору іпотеки передбачено право банку звернути стягнення на іпотечне майно незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань за кредитним договором у випадках порушення позичальником якого-небудь із зобов'язань, передбаченого умовами кредитного договору. Відповідно ч.1 ст.590 ЦК України передбачено, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, судом враховано, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (ділі - Закон України "Про мараторій"), згідно з яким протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Іпотекодавець чи позичальник не відноситься до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Матеріали цивільної справи містять докази того, що позичальник отримав кредит в іноземній валюті на споживчі цілі - купівлю будинку (п.1.1 кредитного договору); загальна площа такого нерухомого житла, що перебуває в іпотеці становить 116,1 кв.м., а отже не перевищує встановлені Законом норми у 250 кв.м. для будинків; дане житло використовується як місце постійного проживання [PERSON] та його сім'ї; у власності останнього відсутнє, згідно реєстру прав власності на нерухоме майно, інше нерухоме майно (т.4, а.с. 120); [PERSON] не належить до категорії осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції», оскільки у Єдиному державному реєстрі осіб, які вчинили корупційні правопорушення відомості щодо нього відсутні. Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України у постанові від 30.09.2015 року у справі №6-1825цс15 встановлено, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. З огляду на наведене, Закон України «Про мораторій» не є підставою для відмови в захисті порушених, визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. При цьому рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Згідно з договору іпотеки, звернення стягнення та реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до чинного законодавства та цього договору, у тому числі шляхом безпосереднього продажу конкретному покупцю з правом укладання Іпотекодержателем договору купівлі-продажу предмету іпотеки від імені Іпотекодавця. Суд констатує, що правовідносини, яким відповідають встановлені фактичні обставини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів є примусове виконання зобов'язання в натурі. Примусове виконання зобов'язання в натурі, - це спосіб захисту, який випливає з загального принципу повного і належного виконання зобов'язання та полягає в зобов'язанні здійснити дію, або утриматися від її здійснення, незалежно від застосування до боржника інших заходів впливу» Відповідно до ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет застави в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета застави із застосуванням однієї із процедур, передбачених ст. 26 цього Закону, яка передбачає і продаж предмета застави шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Отже, розглянувши цивільну справу за позовом ПАТ "ПриватБанк" у межах заявлених вимог та на підставі поданих доказів, проаналізувавши підтверджені наданими доказами обставини у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення і реалізації предмета іпотеки підлягають задоволення. Однак рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій» не підлягає виконанню. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. При цьому враховуючи, що строк дії Закону України «Про мораторій» на момент розгляду справи передбачити не можливо, як і встановити коло осіб, які на момент припинення дії вищевказаного закону будуть зареєстровані та проживати у спірному майні, за адресою: [ADDRESS], суд вважає позовні вимоги щодо виселення осіб з вище зазначеного будинку заявлені передчасно, а тому не підлягають задоволенню. При цьому суд роз'яснює позивачу право на повторне звернення до суду з даною вимогою після того як вказані обставини перестануть існувати. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати сплачені ним при зверненні з позовом до суду, а також витрати пов'язані із зверненням до апеляційної, касаційної інстанції та Верховного Суду України. На підставі ст.ст. 526, 589, 590 ЦК України, Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»,

Outcome: partial