Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У вересні 2020 року адвокат Меланчук І.В., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - Товариство) про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 03.04.1990р. по 26.06.1996р. [PERSON] працював машиністом бульдозера гірничо-транспортного цеху Аннівського рудоуправління Північного гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійне захворювання, а саме: двобічний кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху. Висновком МСЕК від 20.01.1998р. [PERSON] вперше було визначено ступінь втрати професійної працездатності 10% з 12.01.1998р. по 01.02.1999р., при повторних оглядах 10.03.1999р. та 24.04.2001р. йому було підтверджено втрату професійної працездатності 10 %, при повторному огляді 01.12.2010р. йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 20 % з 01.12.2010р., але вже безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням та втратою працездатності порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, змінилися його образ і якість життя, що завдає йому моральних страждань. Він змушений постійно проходити лікування, щоб підтримувати свій стан здоров`я. Вважає, що з вини Товариства, яке не створило безпечних умов праці, позивач втратив своє здоров`я, йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він відчуває постійні фізичні страждання, усвідомлення того, що стан здоров`я вже ніколи не стане кращим і бажаного одужання чи навіть покращення стану здоров`я не відбудеться. А тому, просив стягнути з відповідача моральну шкоду, яку він оцінює в 94 460 грн, без утримання податку з доходу фізичних осіб та всіх інших обов`язкових податкових платежів. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи у їх відсутності (а.с. 72). Представник відповідача, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.74). Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Оскільки учасники справи про день та час розгляду справи були повідомлені завчасно та належним чином, суд вважає, за можливим розглянути справу у їх відсутності. Ухвалою суду від 18.09.2020р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 23.10.2020р. на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування якого остання зазначила, що проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що на час встановлення позивачу втрати працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, згідно яких максимальний розмір моральної шкоди обмежувався 150 розмірами неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 гривень). Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК та виписними епікризами, оскільки акт підтверджує вину позивача у настанні зазначеного професійного захворювання, а посилання останнього на вищезазначені документи як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставним, а висновки щодо втрати нормальних життєвих зв`язків є його припущенням. Крім того в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Крім того вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватися строк позовної давності, встановлений ст. 233 КЗпП України, а саме, три місяці з дня, коли працівник дізнався про порушення свого права, а тому представник відповідача просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Частиною 2 ст. 247 ЦПК України передбачено, що в разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії трудової книжки, [PERSON] з 03.04.1990р. по 25.11.1997р. працював у Товаристві на посаді машиніста бульдозера гірничо-транспортного цеху Аннівського рудоуправління, 25.11.1997р. переведений на посаду слюсара чергового та по ремонту обладнання на поверхні Аннівського кар`єру, 30.03.2011р. звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, ст. 38 КЗпП України (а.с. 19-38). Відповідно до акта розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння), складеного 26.06.1996р. місце складання: Україна, Дніпропетровська область, місто Кривий Ріг, Тернівський район; найменування підприємства: Міністерство промисловості України, Північний державний гірничо-збагачувальний комбінат; найменування цеху, дільниці відділу: Аннівське рудоуправління, цех внутрішньокар`єрного транспорту; комісією провела розслідування випадку хронічного професійного захворювання (отруєння): двобічний кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху (туговухість 1ст.); дата надходження повідомлення до санепідемстанції: 14.06.1996р.; найменування медичного закладу, яким встановлено діагноз: Криворізький НДІ ГПіПЗ; відомості про хворого: у [PERSON] , професія (посада): машиніст бульдозера м.дв. 520 к.с., з повним робочим днем в кар`єрі; стаж роботи: загальний - 34 роки, за професією 6 років, в цьому цеху 6 років, в умовах впливу шкідливих факторів 6 років. Вказано, що висновок про наявність шкідливих умов праці: атестація робочого місця 1994р., діагноз попередній - двобічний кохлеарний неврит, діагноз основний - двобічний кохлеарний неврит з легким ступенем зниження слуху (туговухість 1ст.), діагноз супутній - відсутній. На момент розслідування хворий [PERSON] працездатний за своєю професією. У п. 15 Акта зазначено, що професійне захворювання виникло за таких обставин: на протязі 6 років працював в Аннівському рудоуправлінні в умовах постійного впливу на організм шуму, що перевищував гранично допустимий рівень на 7 дБа і 24 роки 2 місяці не на ПівнГЗК - проходчиком. Причини виникнення професійного захворювання у п. 16 Акта зазначено: недосконалість автотранспортної техніки, недостатня шумоізоляція робочого місця (а.с. 11-12). Відповідно до копії виписки із акта огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги до довідки серії №15 [PERSON] , дата огляду 20.01.1998р., група інвалідності не встановлювалася, огляд первинний, ступінь втрати професійної працездатності 10% двобічний кохлеарний неврит 1 ст. туговухість 1 ст. з легким ступенем зниження слуху, з 12.01.1998р., захворювання професійне, дата переогляду - 01.02.1999р. Потреба у додаткових видах допомоги: може працювати слюсарем поза шумом, оздоровлення в профілакторії (а.с. 7-8). У копії виписки із акта огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 10.03.1999р. вказано, [PERSON] , дата огляду 10.03.1999р., група інвалідності не встановлювалася, ступінь втрати професійної працездатності 10% - двобічний кохлеарний неврит туговухість 1 ст. з легким ступенем зниження слуху, з 01.02.1999р., дата переогляду - 01.01.2001р. Потреба у додаткових видах допомоги: лікуванні в профілакторії (а.с. 7-8). Згідно копії виписки із акта огляду ЛТЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги від 24.04.2001р. вказано, [PERSON] , дата огляду 24.04.2001р., група інвалідності не призначена, ступінь втрати професійної працездатності 10% - двобічний кохлеарний неврит туговухість 1 ст., з 01.02.2001р., безстроково. Потреба у додаткових видах допомоги: оздоровлення в профілакторії (а.с. 9-10). У копії виписки із акта огляду МСЕК про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії 10ААА № 007562 вказано, [PERSON] , дата огляду 01.12.2010р., туговухість, група інвалідності не встановлювалася, огляд повторний, ступінь втрати професійної працездатності 20% з 01.12.2010р., безстроково, захворювання професійне від 04.06.1996р. Потреби у додаткових видах допомоги: медикаментозне лікування, ВМП (а.с. 9-10). [PERSON] неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні у зв`язку з професійним захворюванням, що підтверджується виписками - епікризами (а.с. 13-14, 15-16, 17-18). Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами та доповненнями) надано роз`яснення про те, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Таким чином, право на відшкодування моральної шкоди виникає в потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 20.01.1998р. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Згідно положень ст. 12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Виходячи з зазначеного, з урахуванням статей 3 і 8 Конституції України, є підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваного мінімумом доходів громадян, при вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, суд має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та врахувати засади розумності, виваженості та справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від24 грудня 2014року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5 000 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 25 000 грн., а максимальний 1 000 000 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 р., моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. При визначені розміру моральної шкоди суд, враховує характер і тяжкість отриманого професійного захворювання [PERSON] , стаж роботи позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 20%, безстроково з 01.12.2010р., розмір мінімальної заробітної плати встановленої на 2020 рік, стан здоров`я, зміною способу життя позивача та його якість, відчуття дискомфорту із-за зниження слуху на обидва вуха, частий головний біль, запаморочення, порушення сну, відчуття втоми, загальну слабкість, потреби у додаткових видах допомоги: медикаментозне лікування, ВМП. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позивачу була заподіяна значна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя, внаслідок чого переносить моральні страждання. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Доводи представника відповідача, вказані в письмових поясненнях поданих до суду, про максимальний розмір моральної шкоди у сумі 2 550 грн суд до уваги не приймає, так як ЦК України, в редакції 1963 року, передбачає розмір відшкодування моральної шкоди, який не може бути менше ніж п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, і правові норми ЦК мають більшу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил в редакції від 03 жовтня 1997 року. Також суд зазначає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 частини 1 статті 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України. Посилання представника відповідача, що при винесенні рішення про задоволення позовних вимог позивача, суд має вирішити питання щодо оподаткування стягнутих сум з метою виконання відповідачем своїх обов`язків як податкового агента при їх оплаті на користь позивачу, відповідно до положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди, норма набрала чинності з 23.05.2020 року, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння їй шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» необхідно стягнути на користь [PERSON] 60 000 грн на відшкодування моральної шкоди, без утримання податку з доходів фізичних осіб. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Разом з тим, вимога позивача про стягнення з відповідача 94 460 грн, належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Позивач звернувся до суду з позов про стягнення моральної шкоди, завданої у зв`язку з ушкодженням здоров`я та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Так, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на викладене необхідно стягнути з приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь Держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Outcome: partial