Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-01 00:00:00

У червні 2015 року [PERSON] (надалі - Позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі - Відповідач) про стягнення суми коштів за прострочене виконання грошового зобов'язання. В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 13 серпня 2014 року Кельменецьким районним судом Чернівецької області ухвалено рішення, згідно якого з Відповідача на його користь стягнуто 132 220,00 грн. боргу за договором позики грошей. Станом на день подачі позову до суду гроші Відповідач не повернув та від повернення боргу ухиляється. В позовних вимогах просив суд стягнути з [PERSON] на його користь за договором позики від 06 листопада 2013 року на відшкодування матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в сумі 77 480, 00 грн., три відсотки річних від простроченої суми 3305, 50 грн., компенсації за неправомірне користування грошовими коштами в сумі 28 886,81 грн. а всього 109 672, 31 горн. В судове засіданя позивач в судове засідання не з'явився надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся за останім відомим місцем перебування, причини неявки суд не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, або про розгляд справи за відсутності відповідача останній до суду не надіслав. На підставі ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 13 серпня 2014 року рішенням Кельменецького районного суду Чернівецької області позов [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] на його користь 132 220, 00 грн. Даним рішенням встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] 06 листопада 2013 року був укладений усний договір позики грошей на суму 11 000, 00 доларів США, що підтверджується розпискою відповідача, і останній отримав дану суму грошей згідно даної розписки. Згідно даного договору повернення боргу відповідачем мало відбутись в строк до 01 травня 2014 року. Проте, до вказаної дати, а також на вимогу позивача відповідач суму позики не повернув. На виконання вище зазначеного рішення Кельменецьким районним судом Чернівецької області було видано виконавчий лист № 717/1210/14-ц від 04.09.2014 р., який пред'явлено до виконання до відділу ДВС Кельменецького районного управління юстиції. 04 лютого 2015 року старшим державним виконавцем відділу ДВС Кельменецького районного управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 44830343 на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». Станом на день звернення Позивача до суду Відповідач не виконав рішення Кельменецького районного суду Чернівецької області. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 1 та 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч. 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що Відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання за договором позики, то з нього в силу ч. 2 ст. 625 ЦК України слід стягнути на користь Позивача три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період з 01.05.2014 р. по 22.06.2015 р., тобто в межах заявлених позовних вимог. Разом з тим, суд не погоджується з проведеними Позивачем розрахунком 3 % річних, оскільки такий обчислений виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 10.12.2015 р., згідно якого 100 доларів США становить 2289,4918 гривні. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Оскільки предметом договору позики, укладеного між сторонами були грошові кошти в розмірі 11 000 доларів США, то розрахунок трьох процентів річних за період з 01.05.2014 р. по 22.06.2015 р. з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення буде наступний: 11 000 доларів США (сума заборгованості) х 0,03 (три проценти річних) х 417 (кількість прострочених днів) / 365(кількість днів у році) = 377,0137 доларів США. Офіційний курс 100 доларів США відносно української гривні станом на день ухвалення рішення - 10 грудня 2015 року становить 2289,49 гривень. Звідси: 377,0137 х 22,8949 = 8 631,69 грн. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 01.05.2014 р. по 22.06.2015 р. на суму 8 631,69 грн. Що ж стосується позовних вимог про стягнення індексу інфляції від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, то суд вважає, що дані вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. У Листі Верховного Суду України від 01.07.2014 р. "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" зазначено, що як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. № 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Крім того, у вищевказаному Листі Верховного Суду України також роз'яснено, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Таким чином, суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Беручи до уваги те, що за договором позики, який є предметом спору, позичальнику [PERSON] були надані грошові кошти в іноземній валюті, а положення ч. 2 ст. 625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат може бути застосоване тільки у разі, якщо валютою виконання зобов'язання є гривня, враховуючи вищенаведені роз'яснення ВСУ про те, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, та те, що з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, суд вважає, що у даному випадку інфляційні втрати позивачу не нараховуються, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Позовна вимога про стягнення пені за період з 01.05.2014 р. по 22 червня 2015 р. підлягає задоволенню. Проте, суд не погоджується з проведеними Позивачем розрахунком. Так, нарахування з 01.05.2014 р. по 31.12.2014 р. 11 000,00 х 9,5 % /100 % х 76/364 = 218,1868 11 000,00 х 12,5 % /100 % х 120/364 = 453,2967 11 000,00 х 14 % /100 % х 50/364 = 211,5385 Нарахування з 01.01.2015 р. по 22.06.2015 р. 11 000,00 х 14 % /100 % х 36/364 = 152,3077 11 000,00 х 19,5 % /100 % х 27/364 = 159,1071 11 000,00 х 30 % /100 % х 110/364 = 997,2527 Всього складає 2 191,6895 доларів США Офіційний курс 100 доларів США відносно української гривні станом на день ухвалення рішення - 10 грудня 2015 року становить 2289,49 гривень. Звідси: 2 191,6895 х 22,8949 = 50 178,51 грн. Отже, з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню пеня за період з 01.05.2014 р. по 22.06.2015 р. на суму 50 178,51 грн. Всього підлягає стягненню з Відповідача сума боргу у розмірі 58 810,20 грн., яка складається з 3 % річних 8 631,69 грн. + пеня за період з 01.05.2014 р. по 22.06.2015 р. на суму 50 178,51 грн. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити частково на суму 58 810,20 грн. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з Відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 588,10 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial