Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

В листопаді 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки. В судових засідання представник [PERSON] позовні вимоги неодноразово уточнював та в остаточній редакції від 19.05.2016 року (а.с.159) просив суд в рахунок погашення заборгованості в сумі 8 799 814 грн. 41 коп. за договором позики від 13 січня 2012 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №17, та додатковою угодою №1 до Договору позики від 7 листопада 2012 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 01 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 247, а саме на квартиру загальною площею 46,10 кв.м., житловою 29,50 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вартістю - 856 732, 00 грн. згідно звіту про оцінку вартості майна станом на 01 лютого 2016 року суб'єкта оціночної діяльності ПГОІ «Центр економіко-правового забезпечення»), яка є власністю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 1994 р., посвідченого Генеральним директором Товарної біржі «Українська біржа Десятинна» 01 вересня 1994 року, реєстровий № 1/4274-4365 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації вересня 1994 року, записано в реєстрову книгу №104-3, номер запису 34015, зареєстровано. Визнати за [PERSON] право власності на предмет іпотеки за довором іпотеки від 01 березня 2012 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського іріального округу Тарас О.В. та зареєстрованим в реєстрі за №247, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовав тим, що 13.01.2012 р. між сторонами було укладено договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу строком на 3 роки грошові кошти в сумі - 3 188 010 грн., що еквівалентно - 399 000 доларів США по курсу НБУ на день укладення договору. Між тим, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість з повернення кредитних коштів, а тому позивачем 03.09.2015 року на адресу відповідача було надіслано вимогу про порушення грошового зобов»язання за договором позики. Між тим, зазначена вимога боржником була залишена без належного реагування. Зокрема, загальна сума заборгованості за Кредитним договором, згідно з її розрахунком за заявою про збільшення позовних вимог (а.с.162) станом на 16.05.2016 року, складає - 8 799 814гривень 41 коп., що складається із основного боргу - 319 000 доларів США, що еквівалентно - 8 119 243,82 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 16.05.2016 року; інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в сумі - 527 750,85 гривень; 3% річних за несвоєчасне повернення суми боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в розмірі - 152 819,74 грн. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитом між сторонами 01.03.2012 року було укладено Договір іпотеки, за яким в іпотеку позивачу було передано квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу. Таким чином, у зв'язку з порушенням строків повернення позики і сплати процентів за користування нею, позивач в силу ст. 590 ЦК України, ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку» та умов Договору іпотеки вимагає задоволення своїх вимог по договору позики за рахунок Предмета іпотеки шляхом визнання за ним права власності на Предмет іпотеки, а тому за захистом своїх порушених прав звернувся до суду із цим позовом. В судовому засіданні до спільного розгляду судом було прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору позики від 13.01.2012 року; про визнання недійсним договору іпотеки від 01.03.2012 року та визнання припиненим договір іпотеки від 01.03.2012 року. Свої вимоги за зустрічним позовом [PERSON] мотивує тим, що договір позики підлягає визнанню недійсним, оскільки умови повернення позики в доларах США, при надання її в гривнях суперечать нормам ст.ст.1046, 1049, 524, 533 ЦК України. Курс долара до гривні з 2012 по даний час виріс майже втричі, а позика була надано в гривні. При укладенні договору позики Позичальник не звернув уваги на невідповідність умов договору щодо визначення зобов»язання позичальника в доларах США, оскільки курс долара був стабільний, а на сьогодні вказана умова договору є кабальною і позичальник виконувати її не здатний. Посилаючись на вимоги ст.стс.203, 2015 ЦК України просив визнати такий договір позики недійним. [PERSON] зазначив, що за умовами ст.548 ЦК укладений між сторонами договір іпотеки від 01.03.2012 року повинен бути визнаний недійсним з огляду на недійсність договору позики, оскільки він укладений в забезпечення його виконання, тому що він має похідний характер від основного зобов»язання. Також, відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки є підставою для визнання договору іпотеки недійсним, оскільки як на момент укладення вказаного договору, так і на даний час в квартирі, що є предметом іпотеки, проживають малолітні діти позичальника. При підписанні вказаного договору ні нотаріус, ні позивач за зустрічним позовом не поцікавились про проживання та реєстрації у предметі іпотеці малолітніх дітей [PERSON], який вказаного факту не приховував. Зважаючи на судову практику з розгляду аналогічних справ, вказані обставини вказують на необхідність визнання договору іпотеки недійсним, зважаючи на відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення вказаного договору щодо цього нерухомого майна, право користування яким мають діти позивальника. Крім того, договір іпотеки повинен бути визнаний припиненим у зв»язку зі збільшенням основного зобов»язання, що призвело до збільшення обсягу відповідальності позичальника. Посилається на вимоги ст.19 Закону України «Про іпотеку» щодо того, що збільшення основного зобов»язання може бути здійснено лише після державної реєстрації відповідних змін умов обтяжень нерухомого майна іпотекою. Вказує, що зміна основного зобов»язання щодо збільшення строку його виконання (було до 12.01.2015 року, а стало до 01.10.2015 року) є саме таким випадком збільшення основного зобов»язання згідно ст.604 ЦК України, зважаючи на те, що завдяки збільшенню такого строку повернення з 12.01.2015 року на 01.10.2015 року має наслідком збільшення обсягу основного зобов»язання у вигляді зростання курсу долару США , тому іпотека припинилась на підставі ст.17 ЗУ «Про іпотеку» у зв»язку з припиненням первісного основного зобов»язання. В судовому засідання представник позивача [PERSON] за первісним позовом позовні вимоги підтримав з викладених у позові в останній редакції від 19.05.2016 року підстав та просив суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позов заперечував, зважаючи на те, що договір позики між сторонами було укладено добровільно із визначення коштів до повернення саме у гривнях із зазначенням еквіваленту в доларах США по курсу НБУ до долара США на дату повернення із врахуванням індексу інфляції. Вказаний договір було укладено добровільно із врахуванням волевиявлення позичальника, що підписуючи його, погодився зі всіма його умовами. Вимоги щодо визнання договору іпотеки недійсним за відсутністю згоди органу опіки та піклування є безпідставними, оскільки за умовами укладеного між сторонами договору іпотеки п.1.6 дружина іпотекодавця надала згоду на його укладення, а згідно п.1.4 його умов визначено, що при його укладенні прав третіх осіб, в тому числі дітей не порушені. Про вказані обставини щодо проживання в квартирі дітей ним не був повідомлений ні позивач, ні нотаріус, що вказує на недобросовісність поведінки позичальника, що підставою для відмови в позові в цій частині. Крім того, жодних підстав для припинення договору іпотеки немає, оскільки за умовами п.1.3 договору іпотеки розмір, строк та порядок виконання основного зобов»язання може бути змінено згідно умов основного договору та жодного збільшення основного зобов»язання не відбулось. Представник Відповідача [PERSON] за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні зустрічний позов підтримала з викладених у ньому підстав, а проти задоволення первісного позову заперечувала, зазначивши, що визнання права власності на предмет іпотеки - це позасудовий спосіб захисту, який не може бути застосований судом, а за наслідками задоволення зустрічного позову слід відмовити у задоволенні первісної позовної заяви. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що дружина позивача є її сестрою, а її діти є племінниками свідку. На час отримання позики діти проживали з батьками у квартирі по [ADDRESS], але потім переїхали жити в інше місце. Між тим, де зараз проживають і де прописані діти їй невідомо. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають до задоволення в повному обсязі, а в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносин. Так, 13.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами п.1 якого останній отримав у власність строком на 3 роки грошові кошти в розмірі - 3188 010 грн., що еквівалентно - 399 000 доларів США (а.с.10-11). При цьому, на день укладення вказаного договору позичальник отримав вищевказані кошти. При цьому, згідно п.2 вказаного договору позики визначено, що суму грошових коштів у розмірі - 399 000 доларів США, що буде еквівалентна курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, яка визначена п.1 цього договору, позичальник [PERSON] зобов»язується повернути [PERSON] до 12.01.2015 року згідно визначеного у договорі графіку, а саме до 01.05.2012 року - 3000 доларів США, що буде еквівалентно курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, із зазначення подальших щомісячних погашень аж до 01.01.2015 року. Умовами п.6 вказаного договору сторонами погоджено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне позики, він зобов»язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми. Згідно з додатковою угодою №1 до вказаного Договору позики від 07 листопада 2012 року сторони збільшили строк виконання грошового зобов»язання, зазначивши, що повернення суми грошових коштів у розмірі - 399 000 доларів США позичальник [PERSON] зобов»язується здійснити [PERSON] до 01.10.2015 року згідно визначеного у договорі графіку (а.с.12) У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Як встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем договірних зобов'язань станом на 16.05.2016 року утворилась заборгованість у розмірі - 8 799 814 грн. 41 коп., а саме в розмірі основного боргу - 319 000 доларів США, що еквівалентно - 8 119 243,82 гривень за офіційним курсом Національного банку України станом на 16.05.2016 року; інфляційних нарахувань на суму боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в сумі - 527 750,85 гривень; 3% річних за несвоєчасне повернення суми боргу за період з 01.10.2015 року по 16.05.2016 року в розмірі - 152 819,74 грн. Вказані розрахунки перевірені судом, є правильними та такими, що обґрунтовують необхідність їх визначення як загальна сума заборгованості за договором позики. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки від 01 березня 2012 року, за умовами якого позичальник передав і іпотеку позикодавцю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].(а.с.6-8). За умовами п.2.1.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем зобов»язань за вищевказаним основним договором, що обумовлює основне зобов»язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами, а за умовами п.2.1.2 звернути стягнення на предмет іпотеки. Крім того, згідно п.4.1 договору іпотеки звернення стягнення здійснюється Іпотекодержателем у випадках та на підставах, передбачених законодавством, у разі порушення будь-якого основного зобов»язання, що забезпечене іпотекою за цим договором. При цьому, як встановлено за умовами п.4.3, 5.2 договору іпотеки у випадках порушення Іпотекодавцем зобов»язань за цим договором будь-якого основного зобов»язання Іпотекодержатель надсилає боржнику повідомлення рекомендованим листом про застосування застереження та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Вказані умови договору іпотеко держателем було дотримано, оскільки 03.09.2015 року на адресу позичальника було направлено лист про погашення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо у 30-ти денний строк заборгованість погашено не буде (а.с.15-20). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотеко держателя залишається без задоволення, іпотеко держатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. За умовами частин 2.3 ст.35 Закону України «Про іпотеку», положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснити свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричини знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Згідно п.5.1. погодженим між сторонами умов іпотечного договору, визначено право іпотекодержателя за своїм вибором застосувати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у цьому договорі, а саме шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання у порядку, визначеному Законом України «Про іпотеку». При цьому, за умовами п.39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. З огляду на викладені обставини, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача та позивача за зустрічним позовом про те, що є позасудовим способом захисту своїх прав обраний Іпотекодаржателем спосіб захисту шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, а тому застосований судом бути не може. Інші доводи відповідача не спростовують правомірності вимог позивача про необхідність звернення стягнення на предмет іпотеки у цій справі. За таких обставин, право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло у [PERSON], а тому таке право підлягає судовому захисту шляхом задоволення вказаних вимог судом. Згідно із висновком звіту про оцінку вартості майна, складеним оцінювачем [PERSON] ПГОІ «центру економіко-правового забезпечення», що має сертифікат суб»єкта оціночної діяльності №14408/13, виданий 27.02.2013 року Фондом державного майна України, предмет іпотеки - квартира [ADDRESS] станом на 01.02.2016 року має ринкову вартість - 856 732 грн., що еквівалентно - 33 525 доларів США по курсу НБУ - 25,5 грн. (а.с.70-106). Так, вимогами ст.39 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються, зокрема, загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Даючи юридичну оцінку наданим по справі доказам, враховуючи те, що відповідач зобов'язання за договором позики належним чином не виконала, а договором іпотеки та чинним законодавством передбачено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за ним в разі ігнорування вимоги позивача про погашення заборгованості за договором позики, суд дійшов висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 01 березня 2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарас О.В. за реєстровим №1371, а саме: на квартиру під номером 26 (двадцять шість), загальною площею 46,10 кв.м, житловою площею - 29,50 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] - вартістю - 856 732 (вісімсот п»ятдесят шість тисяч сімсот тридцять дві) гривні 00 коп., яка належить [PERSON], в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 13 січня 2012 року із додатковою угодою №1 від 07 листопада 2012 року, що укладені між [PERSON] та [PERSON],в загальному розмірі - 8 799 814, 41 грн. та слід визнати за [PERSON] право власності на квартиру під номером [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені останнім, які складаються з судового збору в розмірі - 6890,00 грн. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] слід зазначити наступне. Так, обґрунтовуючи свої вимоги в частині визнання недійсним договору позики, позивач за зустрічним позовом посилається на те, що умови повернення позики в доларах США, при надання її в гривнях суперечать нормам ст.ст.1046, 1049, 524, 533 ЦК України. При укладенні договору позики Позичальник не звернув уваги на невідповідність умов договору щодо визначення зобов»язання позичальника в доларах США, оскільки курс долара був стабільний. Між тим, суд не знаходить підстав для задоволення таких вимог [PERSON] з огляду на те, що умовами вказаного договору визначено отримання коштів в позику у гривнях в розмірі - 3 188 010 (п.1 договору позики), що еквівалентно - 399 000 доларів США, а їх повернення визначено сторонами у гривнях, але в сумі, що буде еквівалентна вказаній сумі в доларах США на момент повернення по даним НБУ. Таким чином, кошти в позику були надані в національній валюті та їх повернення також визначено у ній же. При цьому, вказані умови договору жодним чином не суперечать вимогам ст.ст.524, 533 ЦК України, за якими зобов»язання має бути виражене у грошовій одниці України - гривні, але сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов»язання у іноземній валюті. Якщо зобов»язання визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом. Більше того, визначена у п.2 договору позики умова повернення коштів у сумі, що буде еквівалентна курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, із врахуванням індексу інфляції, вказує на необхідність виконання зобов»язання лише у гривнях, оскільки інфляція до іноземної валюти не застосовується. Неповне ознайомлення з умовами договору позики та не обізнаність [PERSON] у можливості значного росту курсу долару США не є підставами для визнання такого договору недійсним, оскільки у відповідності до п.15 його умов визначено, що сторони однаково розуміють природу цього правочину, їх волевиявлення є вільним і відповідає внутрішній волі, договір не носить характеру фіктивного або удаваного правочину…. Договором, за положеннями ст.626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Таким чином, договір позики був укладений з урахуванням волевиявлення позивача та відповідача, оскільки підпис у ньому є доказом того, що сторони погодилися з його умовами. Крім того, суд вважає, що укладаючи такий договір, будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Між тим, позивачем за зустрічним позовом не було надано жодних доказів того, що умови вказаного договору щодо повернення коштів суперечать вимогам законодавства та інші його доводи не спростовують необхідність його виконання щодо повернення коштів за визначених сторонами умов. Позовні вимоги в частині визнання недійсним договору іпотеки від 01.03.2012 року за відсутністю згоди органу опіки та піклування на його укладення в даному випадку задоволенню не підлягають з огляду на наступне. Так, як зазначено вище, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором позики між сторонами було укладено договір іпотеки від 01 березня 2012 року, за умовами якого позичальник передав і іпотеку позикодавцю квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS].(а.с.6-8). За умовами п.1.4 договору іпотеки визначено серед іншого, що Іпотекодавець свідчить, що укладенням цього договору не порушені права або інтереси третіх осіб, в тому числі не порушені права дітей, а за умовами п.1.6 договору, згоду на його укладення надала дружина позичальника. При цьому, згідно оглянутих в судовому засіданні матеріалів, на підставі яких було укладено оспорюваний договір іпотеки, зі змісту згоди [PERSON] вбачається про відповідність вказаного правочину інтересам сім»ї іпотекодавців. Крім того, з довідки Форми №3 від 18.01.2012 року вбачається про реєстрацію у квартирі, що є предметом іпотеки лише її власника [PERSON], але про належність чи реєстрацію у ній дітей не вказано. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт проживання дітей [PERSON] у предметі іпотеки на час укладення вказаного договору, але вказала про їх подальше проживання у іншому, невідомому їй місці. Таким чином, поведінка [PERSON] під час укладення договору іпотеки, що полягає у не зазначенні ним ні [PERSON], ні нотаріусу про проживання у спірній квартирі його дітей, є недобросовісною, а наявність у дітей позичальника іншого місця проживання вказує на наявність іншого нерухомого майна у їх користуванні для проживання станом на даний час, а од же про відсутність даних про порушення їх прав. Крім того, у відповідності до правової позиції Верховного суду України у справі №6-2976цс15 від 27.04.2016 року, що відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України визначено про те, що Згідно зі статтями 177 СК України та 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які водночас є законними представниками неповнолітньої, малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїм правом законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Норми статті 177 СК України, статей 16, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» та статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», які передбачають необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, на яке має право дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, на яке має право дитина, за позовом її батьків не може бути сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення такого договору, а лише порушення внаслідок його укладення майнових прав дитини. З огляду на недобросовісну поведінку позичальника [PERSON] під час укладення оспорюваного договору іпотеки щодо не зазначення проживаючих у ньому дітей та недоведеність його представником в судовому засіданні про наявні порушення майнових прав дітей внаслідок укладення договору іпотеки, вимоги про визнання вказаного договору недійсним задоволенню не підлягають. Крім того, посилаючись збільшенням основного зобов»язання, що призвело до збільшення обсягу відповідальності позичальника, внаслідок збільшення строку його виконання (було до 12.01.2015 року, а стало до 01.10.2015 року) [PERSON] вважає за необхідне визнати договір іпотеки - припиненим. Як встановлено судом та не заперечується сторонами, то дійсно за умовами п.2 договору позики від 13.01.2012 року було визначено про повернення суми грошових коштів у розмірі - 399 000 доларів США, що буде еквівалентна курсу гривні по даним НБУ на дату повернення, враховуючи індекс інфляції, до 12.01.2015 року. Між тим, додатковою угодою №1 до вказаного Договору позики від 07 листопада 2012 року сторони збільшили строк виконання грошового зобов»язання, зазначивши, що повернення суми грошових коштів у розмірі - 399 000 доларів США до 01.10.2015 року. Підстави припинення іпотеки наведені у ст. 17 Закону №898-ІV «Про іпотеку», а саме у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її та з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Таким чином, зміна або збільшення строку виконання основного зобов»язання не є підставою для припинення договору іпотеки, оскільки Законом «Про іпотеку» така підстава для припинення договору іпотеки не передбачена. Посилання представника позивача за зустрічним позовом на те, що внаслідок збільшення строку основного зобов»язання з січня 2015 року на жовтень 2015 року збільшився обсяг основного зобов»язання внаслідок зростання курсу долару США до гривні суд не приймає до уваги, оскільки сума до повернення в загальному розмірі залишилась незмінною та при підписанні змін до договору позики [PERSON] погодився із його умовами, усвідомлюючи можливі наслідки у вигляді зростання або падіння курсу долару. Крім того, відповідно до рекомендацій аналізу Верховного суду України від 12.06.2014 року судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна визначено, що позови про визнання припиненими (або розірвання) договорів іпотеки у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності за нормами ст. 559 ЦК щодо припинення поруки не поширюються на відносини майнової поруки, оскільки іпотека за правовою природою є заставою, та регулюється нормами § 6 (статті 572-593) глави 49 ЦК та спеціальним законом. Підстави припинення іпотеки, істотні умови договору іпотеки й порядок внесення змін і доповнень до іпотечного договору регулюється статтями 17, 18, 19 Закону № 898-ІV. Такий висновок зроблений суддями Судової палати у господарських справах Верховного Суду України за результатами розгляду справи № 3-44гс12, в якій зазначено, що касаційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування ст. 559 ЦК до договору іпотеки та припинення договору іпотеки за ст. 17 Закону № 898-ІV. Більше того, за умовами п.1.3 договору іпотеки сторони підтверджують, що іпотекою за цим договором забезпечуються також і розмір зобов»язання, строк і порядок його виконання, який може бути змінений відповідно до умов вищевказаного Основного договору, що обумовлює основне зобов»язання. Згідно п.2.1.4 договору іпотеки сторони погодили, що протягом строку дії договору іпотеки у випадку змін розміру зобов»язання та/або термінів його виконання, якщо такі зміни вчиненні відповідально до умов договорів, що обумовлює основне зобов»язання, відповідні зміни будуть вноситись лише в такий договір, що обумовлює основне зобов»язання та не потребують внесення змін до цього договору. З огляду на викладене, припинення основного зобов»язання не відбулось, та припинення договору іпотеки в даному випадку не було та вимогами ЗУ «Про іпотеку» такого не передбачено, що є наслідком відмови в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі.

Outcome: approved