Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з даним позовом до [PERSON], мотивуючи його тим, що перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, від якого мають троє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Червоноармійського районного суду від 23.12.2009 року з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей, а рішенням цього ж суду від 14.08.2010 року шлюб між ними розірвано, діти для подальшого виховання залишені на утриманні матері. Після розірвання шлюбу відповідачка почала ухилятися від виконання своїх обов»язків по вихованню дітей, зловживала спиртними напоями, кошти, які отримувала на дітей, витрачала на власні потреби. Діти часто були недоглянуті, голодні, самостійно утікали від матері до нього. Коли діти підросли, вони не бажали проживати з матір»ю, тому з 2014 року проживають з ним та повністю перебувають на його утриманні. З того часу відповідачка повністю самоусунулася від виконання своїх батьківських обов»язків, не цікавиться їхнім життям, здоров»ям, навчанням, не займається вихованням та матеріально не утримує їх. Враховуючи те, що на даний час їх неповнолітні діти проживають з ним та знаходяться на його утриманні, тому просить суд постановити рішення, яким визначити місце проживання неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] разом з ним, звільнити його від сплати аліментів, стягнутих Червоноармійським районним судом 23.12.2009 року на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частки його щомісячного доходу (заробітку) до повноліття дітей, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання їх дітей в розмірі 1/2 частини з її щомісячного доходу (заробітку) до повноліття дітей, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з мотивів, викладених в позовній заяві та просив їх їх задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що позивач має заборгованість по аліментах на її користь і тому аліментів на його користь вона сплачувати не повинна. Визнала, що діти протягом останніх трьох років проживають з батьком і вважає, що вони вже дорослі, тому можуть самі приїхати до неї. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Пулинської районної державної адміністрації Житомирської області в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та пояснила, що рішенням суду від 14.08.2010 року визначено місце проживання неповнолітніх дітей сторін з матір"ю, однак остання самоусунулась від догляду за дітьми та вони протягом останніх трьох років проживають з батьком. Орган опіки та піклування разом з працівниками поліції неодноразово забирали дітей та відвозили до матері, однак вони все одно втікали до батька. Вислухавши пояснення сторін, представника третьої особи, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 18.10.1997 року по 14.07.2010 року. Від шлюбу мають троє дітей: синів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження відповідно [NUMBER] від 25.12.1999 року та [NUMBER] від 15.05.2001 року (а.с.8-9). Рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 14.07.2010 року по справі №2-18/2010 шлюб між сторонами розірвано, дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишено для подальшого виховання біля матері [PERSON] (а.с.5-6). На даний час між сторонами виник спір з приводу визначення місця проживання їх дітей. Згідно ст.152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. За ст.154 Сімейного кодексу України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Відповідно до ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В порядку ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ст.160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.2, 3 ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Оцінюючи диспозиції вказаних статей Сімейного та Цивільного Кодексів України, суд приходить до висновку, що питання про визначення судом місця проживання неповнолітньої дитини з батьком або з матір'ю вирішується у випадку окремого проживання батьків, при цьому особа, яка досягла 14-річного віку, сама визначає своє місце проживання. Судом встановлено, що двоє із трьох спільних дітей сторін вже досягли 14 років та самі вправі визначати своє місце проживання, і при цьому таке їх конституційне право не може бути порушено, тому підстави для задоволення позову в частині визначення місця проживання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з батьком відсутні. Свідок [PERSON] суду пояснив, що протягом останніх трьох років проживає з батьком і бажає і надалі проживати з ним, так як мати не цікавиться його життям та життям його братів, не надає їм матеріальної допомоги, за час їх проживання з батьком бачила їх лише кілька разів, а батько виховує їх та матеріально забезпечує. Щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], суд дійшов такого висновку. Згідно ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. З довідок виконкому Стрибізької сільської ради Пулинського району Житомирської області №1000 та №1002 від 20.06.2017 року вбачається, що до складу сім»ї позивача входять: мати [PERSON], [INFO], брати [PERSON], [INFO], [PERSON], 1989 року народження, сини [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти перебувають на утриманні позивача (а.с.10,11). Згідно довідки Стрибізької ЗОШ І-ІІІ ступенів №75 від 03.07.2017 року [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] навчаються в даній школі з 03.09.2015 року. [PERSON], [INFO] навчався в Стрибізькій ЗОШ І-ІІІ ступенів з 03.09.2015 року і був випущений зі школи 16.06.2017 року. Мати [PERSON] не відвідує шкільні заходи, не цікавиться життям дітей (а.с.12). Як вбачається з характеристики виконкому Стрибізької сільської ради Пулинського району Житомирської області №1152 від 12.07.2017 року на [PERSON], останній проживає в [ADDRESS]. Розлучений, має на утриманні троє неповнолітніх дітей, тимчасово не працює. Скарг від сусідів з приводу поведінки [PERSON] до сільської ради не надходило (а.с.13). Згідно висновку органу опіки та піклування Пулинської районної державної адміністрації Житомирської області №02-09/1293 від 12.07.2017 року з метою недопущення соціального сирітства та врегулювання питання фактичного проживання дітей позивачу рекомендовано звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання дітей (а.с.14). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 03.07.2017 року [PERSON] проживає разом із сім»єю в житловому будинку разом з матір»ю, братами та синами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], утримують підсобне господарство (а.с.15). Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що позивачем створені всі необхідні умови для проживання неповнолітнього сина [PERSON], [PERSON] протягом останніх років займається вихованням та навчанням дитини, матеріально її забезпечує, враховуючи прихильність дитини до батька та небажання проживати з матір"ю, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині. Згідно рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 23.12.2009 року по справі №2-278/2009 з [PERSON] стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання дітей: синів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17.11.2009 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.7) Процесуальним законом передбачено, що якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них (ч. 4 ст. 223 ЦПК України). Відповідно до ст.273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене, а також те, що на даний час сімейний стан позивача [PERSON] змінився і його неповнолітні діти проживають разом з ним та перебувають на його утриманні, відтак підстави для продовження стягнення аліментів з нього на користь відповідачки відпали, тому суд вважає позов в цій частині обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов'язання батьків, при цьому цей обов'язок покладається як на матір дитини, так і на батька. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Пунктом 3 ст.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» встановлено, що, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших малолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Задовольняючи позов, суд враховує те, що відповідачка є працездатною, інших членів сім"ї та непрацездатних осіб на утриманні не має, що свідчить про можливість з її боку надавати матеріальну допомогу дітям, тому вважає стягнути з неї на користь позивача аліменти в розмірі 1/2 частки її щомісячного доходу (заробітку), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред"явлення позову до суду і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. При зверненні до суду позивач звільнений від сплати судового збору за позовні вимоги про стягнення аліментів, тому відповідно до ст.88 ЦПК України, суд стягує його з відповідачки в сумі 640 грн. на користь Державної судової адміністрації України. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати, а тому суд стягує з відповідачки на користь позивача 1280,00 грн. сплаченого останнім судового збору.

Outcome: partial