Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

12 жовтня 2015 року [PERSON] подала до суду позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] стосовно сина [PERSON], [INFO], вказавши на ухилення відповідачів від виконання обов"язків по вихованню дитини. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що її племінниця [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у період з 2005 року до квітня 2014року. [INFO] року відповідачка, перебуваючи на території Російської федерації, народила сина [PERSON]. Починаючи з семимісячного віку вона неодноразово привозила дитину до батьків у с.Новотимофіївка, де залишала на тривалий термін без надання допомоги по його догляду та утриманню. Зрідка відвідуючи місце постійного проживання постійно вживала спиртні напої, потребами хлопчика не цікавилася та знову їхала без вирішення питання його влаштування. Останній раз [PERSON] поїхала з села в лютому 2015 року. За вісім місяців один раз переказала на утримання сина близько 300грн. На постійні звернення батьків приїхати до дитини, займатися його розвитком і вихованням, надавати кошти не реагувала. У липні цього року бабця [PERSON] передала їй хлопчика, за відсутності коштів на його утримання і неможливості забезпечити умови проживання. Дитина через вади розвитку потребує постійної уваги, занять, проживання у належних умовах та у здоровій психологічній атмосфері. Відповідач [PERSON] біологічним батьком дитини не являється, з сім"єю не проживав, знаходиться у м.Херсон без визначеного місця проживання. Відповідачі участі в утриманні, вихованні сина не приймають, його долею, обставинами життя не цікавляться з причини ведення аморального та антисоціального способу життя через зловживання спиртними напоями. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги не визнала. Суду показала, що тривалий час проживає без дозвільних документів в м.Сочі Російської федерації, де співмешкає з біологічним батьком сина [PERSON], 2012 року народження. Факт неодноразового залишення дитини на тривалий час без догляду і матеріального забезпечення визнала. Не заперечувала, що не має належних умов проживання, постійної роботи, офіційних заробітків і разом зі співмешканцем зловживає спиртними напоями. При цьому, заявила, що її бажанню вивезти дитину за кордон перешкоджають норми чинного законодавства, а проживати з сином в Україні не бажає її співмешканець. Представник органу опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації вважала доцільним позбавлення відповідачів батьківських прав. Відповідач [PERSON] за належності повідомлення про дату, час та місце розгляду справи публікацією газетного оголошення 29 жовтня 2015 року, до суду не з'явився, про причини неявки не сповістив і заяви про розгляд справи у його відсутність не надав. Судом ухвалено про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у період з січня 2005 року по квітень 2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 11 квітня 2014 року про розірвання шлюбу (а.с.46). Перебуваючи у шлюбі, відповідачка [INFO] року народила сина [PERSON], згідно актового запису про народження [NUMBER] від 29 травня 2012 року, місце реєстрації - Відділ реєстрації актів громадянського стану Центрального району міста-курорта Сочі управління записів актів громадянського стану Краснодарського краю (а.с.7). Дитина проживає в с.Новотимофіївка Снгіурівського району у сім"ї позивачки [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Новотимофіївської сільської ради Снігурівського району від 27 жовтня 2015 року за вих.№516/4.3-15. Згідно повідомлення Новотимофіївського дошкільного навчального закладу [PERSON] відвідує дитячий садок. Усі обов"язки по утриманню та вихованню дитини несе двоюрідна бабця [PERSON] Позивачка ствердила про ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов"язків. У порядку ст.165 СК України вона, як особа, в сім"ї якої проживає дитина, звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 Постанови Пленуму ВСУ № 3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За допиту у судовому засіданні свідками батьки відповідачки [PERSON] та [PERSON] показали, що донька поїхала до Російської федерації на заробітки у 2008 році. Проживає у цивільному шлюбі з чоловіком, який є біологічним батьком їх онука [PERSON]. Вперше донька привезла до них і залишила семимісячного сина на два місяці, а за рік майже на дев"ять місяців. Кошти на утримання дитини не надавала, участі у догляді не приймала. За рідких відвідувань через їх наполягання жила своїми інтересами, зловживала спиртними напоями і хлопчиком не цікавилася. Останній раз поїхала з села у лютому 2015 року і за наступний час переказала лише 300грн. Власного житла у м.Сочі відповідачка не має. Проживає зі співмешканцем у одній кімнаті без зручностей у будинку родичів останнього і за рахунок тимчасових неофіційних заробітків. Обоє вони зловживають спиртними напоями і притягувалися до відповідальності за порушення громадського порядку. Не маючи власного заробітку і житла, свідки у липні 2015 року попросили позивачку, яка є сестрою [PERSON], взяти хлопчика на проживання у свою сім"ю, де забезпечується його фізичний і духовний розвиток, навчання та виховання. Свідки ствердили, що знаходження дитини з відповідачкою загрожує його здоров"ю та життю. З показань свідка [PERSON] слідує, що [PERSON] за приїзду до батьків у с.Новотимофіївка, де проживає її малолітня дитина, її доглядом не займалася. Весь час проводила у кафе, зі знайомими вживала спиртне. У нетверезому стані вона своєї поведінки не контролює, є агресивною та скандальною. Як тільки закінчувалися гроші, відповідачка відразу їхала з дому і ніяким чином не допомагала своїм батькам утримувати дитину. Голова Новотимофіївської сільської ради Рильська Н.П. у якості свідка підтвердила, що за місцем реєстрації у с.Новотимофіївка відповідачі тривалий час не проживають. [PERSON] приблизно раз на рік приїздить до батьків, які викликають її провідати малолітнього сина. До сільської ради неодноразово надходили заяви від мешканців села, які бачили відповідачку у нетверезому стані з дитиною. З липня 2015 року хлопчик проживає у сім"ї своєї двоюрідної бабці - позивачки по справі. За перевірки матеріально-побутових умов проживання встановлено, що він забезпечений меблями, необхідними побутовими речами, постіллю, одягом, іграшками. Дитина відвідує дитячий садок. Наведене також підтверджується дослідженими судом актом встановлення факту проживання малолітньої дитини [PERSON], актом обстеженя матеріально-побутових умов проживання сім"ї [PERSON], датованим 27 жовтня 2015 року. З довідки від 02.11.2015 року за вих.№22 та доданої педагогічної характеристики вбачається, що хлопчик відвідував Новотимофіївський ДНЗ з 17 вересня до 31 грудня 2014 року. У вказаний період мати не займалася вихованням сина, не цікавилася його фізичним та психологічним здоров"ям, нетвереза забирала його з дитсадка. Дитина виявляла недоліки психічного та фізичного розвитку, які не відповідали віку. Хлопчик мав неохайний вигляд, виявляв агресивність, був неспокійний та заляканий. Поради щодо виховання та догляду за дитиною від педагогічних працівників мама та бабуся [PERSON] не звертали уваги та відкрито їх ігнорували. За повторного влаштування до ДНЗ з 01 вересня 2015 року на підставі заяви позивачки, стан психологічного здоров"я, загального розвитку, емоційного стану дитини покращився. Як вбачається з повідомлення Снігурівського РС УДМС України в Миколаївській області від 03 листопада 2015 року згідно листа Служби у справах дітей Снігурівської РДА вирішувалося питання притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов"язків. При цьому, місце їх фактичного перебування не встановлено. [PERSON] виїхала за межі України. [PERSON] у м.Херсон не має визначеного місця проживання, веде бродячий спосіб життя. Орган опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації надав суду висновок №64, датований 27 жовтня 2015 року, про доцільність позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Всупереч зазначеного та вимог ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26.04.2001 року відповідачі свідомо ухиляються від виконання своїх батьківських обов"язків, не спілкуючись з сином, не надаючи допомоги утримання. Будь-якої участі у його вихованні не приймають, батьківської турботи та уваги не виявляють, не турбуються про його фізичний і духовний розвиток, здоров'я, навчання. Відповідач жодного разу дитини не бачив, знаючи що він не являється його біологічним батьком. Відповідачка живе своїми власними інтересами, полишає дитину без свого піклування і уваги на тривалий час. Веде антисоціальний спосіб життя за зловживання спиртними напоями. Нею не виявлено бажання проживати з дитиною, бо як заявила відповідачка, вона не бажає залишати співмешканця у м.Сочі, а той не хоче їхати в Україну. Згідно з п.15 постанови Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. При цьому, суд за з'ясування обставин справи, враховуючи, що поведінка відповідачів по ухиленню від виховання дитини, щодо не надання будь-якого виду утримання, самоусунення від забезпечення фізичного та духовного розвитку, взагалі від спілкування, є винною і відповідачі свідомо нехтують своїми обов'язками, визнає, що позбавлення їх батьківських прав є засобом захисту прав дитини. Суд визнає позовні вимоги обґрунтованими та ухвалює про їх задоволення. В силу ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини до її повноліття, який визначено ст.180 СК України. Способом виконання батьками обов'язку утримувати дитину є рішення суду про стягнення аліментів - ч.3 ст.181 СК України. При визначенні розміру стягнення, суд виходить з даних про те, що відповідачі є працездатними, інші утриманці у них відсутні та ухвалює про розмір стягнення у 1/4 частку від заробітку (доходу) батька та матері, але не менш ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини. У відповідності до ст.ст.79,88 ЦПК України суд ухвалює про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, які підтверджено документально та судового збору в дохід держави за вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: approved