Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач у серпні 2018 року звернулась до суду з позовом посилаючись на те, що 25.11.2000 між нею, [PERSON], та відповідачем - [PERSON] був укладений шлюб, який розірваний рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 07 липня 2017 року. У шлюбі в сторін народилося двоє дітей, син [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO]. Також позивач зазначає, що на даний час діти перебувають на її утриманні та проживають разом з нею, проте не завжди доходів позивача вистачає для повного задоволення потреб дітей у фізичному, соціальному та культурному розвитку, у зв'язку з чим діти потребують додаткової матеріальної допомоги. Крім того, позивач вказує, що відповідач з початку 2016 року вихованням дітей не займається, матеріальну допомогу не надає. На підставі норм Сімейного кодексу України, положень Конвенції про права дитини, Декларації прав Дитини, а також у зв'язку з тим, що під час розгляду справи про розірвання шлюбу не було визначено місця проживання доньки, позивач просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина та малолітньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 2 000,00 грн на кожну дитину щомісячно до досягнення дітьми повноліття, визначити місце проживання та надати дозвіл на реєстрацію місця проживання доньки разом з матір'ю за місцем проживання останньої. Ухвалою суду від 22 серпня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження; призначено підготовче судове засідання в приміщенні суду на 12 жовтня 2018 року о 09 годині 30 хвилин; встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов до 05 жовтня 2018 року; в підготовче судове засідання викликано осіб, які беруть участь у справі. 09 жовтня 2018 року суд отримав від Святошинської РДА пояснення (а.с. 41), в яких було вказано про відсутність заперечень проти позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання дитини. 10 жовтня 2018 року позивав подала до канцелярії суду уточнення до позовної заяви, в якій додатково просила суд надати дозвіл неповнолітній доньці на тимчасовий виїзд до Австралії без згоди та супроводу батька строком на шість місяців, оскільки відповідач такого дозволу добровільно не надав. У підготовче засідання з'явились позивач та її представник, відповідач. Заслухавши думку сторін, судом прийнято до розгляду уточнення до позовної заяви. У зв'язку з клопотанням відповідача про необхідність в наданні додаткового часу для ознайомлення з матеріалами справи, суд оголосив перерву та призначив судове засідання на 25 жовтня 2018 року о 16 годині 00 хвилин. У підготовчому судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали, вказали суду на докази щодо обґрунтування заявлених позовних вимог викладених в позовній заяві та докази надані до неї та в підготовчому судовому засіданні. Відповідач у підготовчому судовому засіданні заперечував щодо задоволення заявлених позовних вимог в частині стягнення аліментів, вказуючи на докази надані в підготовчому судовому засіданні. Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Під час підготовчого засідання по справі судом були вивчені письмові матеріали справи, з'ясовані фактичні обставини справи, що підлягають з'ясуванню під час судового розгляду, долучені письмові докази. Обставини, що перешкоджали б призначенню справи до розгляду по суті, судом не встановлено, у зв'язку чим суд закрив підготовче провадження у справі, призначив справу до судового розгляду по суті на 15 листопада 2018 року на 17 годину 00 хвилин у приміщенні суду. При розгляді справи по суті представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила позов задовольнити, відповідач, також, просив позов задовольнити. Представник третьої особи Служби в справах дітей Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Вивчивши і дослідивши матеріали справи, оцінивши та проаналізувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, заслухавши пояснення представника позивача, пояснення відповідача, суд дійшов до таких висновків. Суд встановив, що 07 липня 2017 року Солом'янський районний суд м. Києва виніс заочне рішення у справі № 760/15991/16-ц, яким розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 25 листопада 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Ленінградського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблений актовий запис № 1235 (а.с. 9). Встановлено, що у сторін є неповнолітній син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 16.03.2002 року (а.с. 10), а також малолітня донька - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12 грудня 2008 року (а.с. 11). Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року та яка набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини 8 статті 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 Сімейного кодексу України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно з статтею 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років з 1 січня 2018 року у сумі 1492,00 грн., з 1 липня - 1559,00 грн., з 1 грудня - 1626,00 грн. Для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 грн., з 1 липня - 1944 грн., з 1 грудня - 2027 грн. Відповідно до ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного кодексу України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період (ч. 2 ст. 184 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі наведеного, суд, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи з того, що діти сторін проживають разом із матір'ю, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок останньої полягає у матеріальному забезпеченні дітей, задоволенні їх потреб у фізичному, соціальному та культурному розвитку, соціальній інтеграції, розвитку талантів і розумових здібностей дітей в найповнішому обсязі, забезпеченні здоров'я, самоповаги і гідності дітей, беручи до уваги вік дітей, працездатний вік відповідача, відсутність у відповідача аліментних зобов'язань стосовно інших осіб, - вважає, що позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання дітей в твердій грошовій сумі підлягають задоволенню. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею При цьому згідно ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 ст. 161 СК України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Служба у справах дітей РДА в поясненнях від 01.10.2018 № 40 - 3145 на адресу суду вказує, що відповідач по справі надав пояснення працівникам служби у справах дітей, зазначивши, що не заперечує щодо визначення місця проживання малолітньої доньки разом з матір'ю, також батько стверджує, що спору щодо визначення місця проживання дитини не існує. Беручи до уваги вищевикладене, служба у справах дітей не заперечувала проти позовних вимог позивача щодо визначення місця проживання дитини з [PERSON] В судовому засіданні відповідач жодних заперечень проти визначення місця проживання дітей разом із матір'ю не висловив. Отже суд встановив що, діти після того, як сторони розірвали шлюб, постійно проживають з матір'ю, вона повністю здійснює догляд за дітьми, піклується про їх здоров'я та виховання, освіту, забезпечує їх матеріально. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалась позивач та зазначав відповідач, підтверджених доказами, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини підлягають задоволенню. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Щодо позовних вимог про надання дозволу на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини разом з матір'ю, суд вважає такі вимоги похідними від вимог про визначення місця проживання дитини, а тому вони підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Згідно з п 18 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 № 207, реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України "Про охорону дитинства" (Преамбула Закону). Відповідно до статті 18 вказаного Закону Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 2 протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Суд не встановив будь - яких обставин, які б свідчили про наявність спору між батьком та матір'ю дітей щодо визначення місця проживання дітей. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 Цивільного кодексу України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд встановив, що позивач зверталась до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини (а.с. 20) та заявою про зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини (а.с. 22), однак їй було відмовлено у вчиненні відповідних дій через відсутність згоди батька. Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем фактичного проживання суперечить її інтересам та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров'я та соціальний захист. Враховуючи викладене, з урахуванням вимог позивача про визначення місця проживання дитини, суд вважає, що позовні вимоги про надання дозволу на реєстрацію місця проживанням малолітньої дитини підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про надання дозволу неповнолітній [PERSON] на тимчасовий виїзд до Австралії без згоди та супроводу батька строком на шість місяців, суд дійшов до висновків наведених далі. Згідно ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року N 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57. В пункті 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. З матеріалів справи вбачається, що позивач письмово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку, освіти та оздоровлення, проте останнім дозволу не надано (а.с. 54-57). Згідно ч. 1 ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 3 ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства", батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В частині 1 статті 252 Цивільного кодексу України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку (частина 3 статті 254 Цивільного кодексу України). Матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що мати при отримані дозволу на виїзд дитини за кордон діє всупереч інтересам дитини. Згідно з позовною заявою, метою такого виїзду є розширення світогляду дитини, її оздоровлення, поглиблення знань доньки англійської мови. Відповідач проти виїзду дитини за межі України не заперечує. За таких обставин, суд вважає, що відсутність згоди відповідача в наданні дозволу на виїзд доньки за межі України є неправомірною та суперечить інтересам дитини. З урахуванням вищенаведеного суд приходить до висновку, що позивач довела позовні вимоги в частині необхідності в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, які відповідно до ст. 81 ЦПК України знайшли своє підтвердження та обґрунтування, у зв'язку з чим підлягають задоволенню. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року, справа № 712/10623/17 (Провадження № 14-244цс18), де вказано, що з урахуванням установлених судом обставин, які свідчать про те, що тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків відповідатиме найкращим інтересам дитини, такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. На підставі наведеного, суд, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими і знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з частиною 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини 3 статті 6 Закону України "Про судовий збір", за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. За подання позовної заяви позивач сплатила судовий збір в розмірі 2 114,40 грн, що підтверджується квитанціями № 40768 та № 40689 від 17 серпня 2018 року, № 70 від 09.10.2018 (а. с. 7, 8, 43). З урахуванням викладеного з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в розмірі 2 114,40 грн. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704, 80 грн. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. На підставі ст. 33 Конституції України, ст. 7, 19, 141, 155, 157, 160, 161, 171, 180, 181, 183, 184, 191, 192 Сімейного кодексу України, ст. 15, ст. 313 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved