Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-12 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом про солідарне стягнення з відповідачів боргу за договором позики, який підтверджується розпискою У позовній заяві позивач зазначив, що 18.12.2013р. між сторонами було укладено договір позики на суму 29600,00 дол. США (а.с.3). Проте в подальшому відповідач борг в повному обсязі не повернув, а тому позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача грошові кошти в сумі 25000,00 дол. США, що еквівалентно 294000,00 грн. боргу за позикою, а також понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву, за змістом якої, заявлені вимоги підтримав з мотивів, викладених в позовній заяві, просив розглядати даний спір у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, що розцінюється судом, як спроби спрямовані на затягування розумного строку розгляду справи, а відтак, оскільки сторона відповідача повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи у встановленому порядку, суд вважає за можливе ухвалити рішення по суті спору, про що також не заперечує і позивач, і що, в свою чергу узгоджується із положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, де вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики від 18.12.2013р. на суму 22200,00 дол. США, на підтвердження укладення якого [PERSON] було надано розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи. В цій же розписці вказано, що 20.12.2013р. додатково [PERSON] отримано 2400,00 дол. США на одну добу, які 23.12.2013р. повернув. Також у цій же розписці вказано, що 26.12.2013р. додатково [PERSON] було отримано 4000,00 дол. США до 30.12.2013р., а також 28.12.2013р. додатково отримав 1000,00 дол. США. З отриманої позики [PERSON] було 23.12.2013р. повернуто 2400,00 дол. США по позиці від 20.12.2013р., а також 26.12.2013р. повернуто 2000,00 дол. США пені по позиці від 18.12.2013р. та 2200,00 дол. США по позиці від 18.12.2013р. і 500,00 дол. США пені по позиці від 20.12.2013р. Решту позичених грошових коштів не повернув, погашення боргу не провів. Таким чином загальна заборгованість [PERSON] перед [PERSON] становить 25000,00 дол. США, що еквівалентно 294000,00 грн. Зазначена обставина нічим не спростована. На виконання зобов'язань [PERSON] 13.01.2014р. ним були надані письмові гарантійні зобов'язання щодо повернення в термін до 01.02.2014р. 20000,00 дол. США боргу, крім того в цих же гарантійних зобов'язаннях також вказаний [PERSON], який зобов'язався гарантувати виконання зобов'язань своїм сином [PERSON] у випадку їх не виконання. Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України гарантія є одним із видів забезпечення виконання зобов'язань. В даному випадку інтерес кредитора гарантується шляхом залучення до основного зобов'язання, яке існує між кредитором та боржником, третьої особи - гаранта. Поняття гарантії визначено у ст. 560 ЦК України, де вказано, що за гарантією банк, інша фінансова установа, страхова організація (гарант) гарантує перед кредитором (бенефіціаром) виконання боржником (принципалом) свого обов'язку. Гарант відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Як випливає із визначення гарантії, для цього способу забезпечення характерний спеціальний суб'єктний склад: принципал, яким є боржник за основним зобов'язанням, бенефіціар, яким є кредитор за основним зобов'язанням, та гарант. Якщо принципал та бенефіціар - це будь-які учасники цивільних правовідносин, то гарантами можуть виступати лише фінансові установи. Видача гарантії оформлюється у вигляді документа під назвою "Гарантія", "Банківська гарантія" або "Гарантійний лист" із дотриманням ряду вимог щодо включення обов'язкових реквізитів. До обов'язкових реквізитів гарантії відносяться: строк (ст. 561 ЦК Уукраїни); 2) сума, на яку видана гарантія (ст. 566 ЦК України); Умова про суму, на яку видана гарантія, повинна бути сформульована однозначно, тобто повинна бути зазначена конкретна сума, а не порядок її обрахування. Визначення гарантійної суми за аналогією з порядком, встановленим для поруки, суперечить суті гарантії; 3) вказівка на основне зобов'язання, яке забезпечується, і з цією метою в гарантії необхідно зробити посилання на конкретний договір із зазначенням його реквізитів, тобто, як мінімум, необхідно вказати номер, дату та назву основного договору, відомості про кредитора і боржника. Зважаючи на те, що між тими ж сторонами може існувати не одна угода, доцільно також зазначати предмет основного договору, строк його виконання, умови відповідальності боржника тощо. Крім того, необхідно вказати істотні особливості зобов'язання, яке забезпечується гарантією, оскільки на підставі одного договору може виникати не одне зобов'язання, а два або більше; 4) умови пред'явлення платіжної вимоги, в тому числі перелік документів, які зобов'язаний додати бенефіціар до вимоги (ч. 2 ст. 563 ЦК України). Окрім того обов'язкові умови, які повинні містити всі гарантії наведені у ст. 3 Уніфікованих правил Міжнародної торговельної палати для гарантій за першою вимогою 1992 р., і ними є: - найменування принципала, бенефіціара, гаранта; - посилання на основний договір, в якому передбачена необхідність видачі гарантії; - максимальна грошова сума, що підлягає виплаті, і валюта платежу; - строк, на який видана гарантія, або подія, при настанні якої припиняється гарантійне - зобов'язання; - умови, на підставі яких здійснюється платіж; - положення, спрямовані на скорочення суми гарантійних виплат. Представлені суду позивачем гарантійні зобов'язання таким вимогам не відповідають в повній мірі, крім того позивач вказує, що за своєю суттю в даному конкретному випадку зазначені гарантійні зобов'язання слід вважати договором поруки і відповідно до положень ст. ст. 16, 20 ЦК України, якими передбачено право особи захистити своє порушене право шляхом звернення до суду на свій розсуд просить про захист його порушеного права шляхом стягнення заборгованості за договором позики з позичальника та поручителя в солідарному порядку. Суд вказує, що статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено правові наслідки порушення зобов'язання,забезпеченого порукою, так відповідно до ч.1 вказаної статті у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, а частиною 2 цієї ж статті визначено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За ч. 4 ст. 559 ЦК України визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У представлених гарантійних зобов'язаннях, які позивач вважає договором поруки встановлений строк, а саме - 01.02.2014р., а відтак навіть якщо вважати наведені гарантійні зобов'язання порукою, то така порука є припиненою в силу закону. Ст. 1046 ЦК України вказано, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ч. 2 ст. 1047 ЦК України зазначає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ст. 1049 ЦК України визначає обов'язок позичальника повернути позику. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином наявність договору позики означає факт передачі грошей, а розписка, надана на підтвердження такого договору може бути підписана тільки позичальником - підпис кредитора не потрібний. Будучи двостороннім правочином, позика є одностороннім договором - після його укладення всі зобов'язання покладаються на позичальника, що узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду України. Виходячи з наведеного, враховуючи досліджені судом та наявні у справі докази, суд вважає, що позовні вимоги є частково обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення, а тому з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь позивача розмір заборгованості, котрий становить 25000,00 дол. США, а так як відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, то з відповідача слід стягнути 294000,00 грн., що еквівалентно 25000,00 дол. США (25000,00*11,76). В решті вимог позову слід відмовити. Документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.124 Конституції України, ст. 524,526, 554,559, 1046,1047,1049, ЦК України,

Outcome: partial