Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

19.07.2017 року до Московського районного суду м. Харкова звернулась заявник з вищевказаною заявою та просили суд встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], [INFO] за національністю вона німкеня та має німецьке походження. Заявник в судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності та просили задовольнити її заяву. Представник зацікавленої особи - Московський районний у м. Харкові відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківській області, в судове засідання не зявився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні документи. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступного. [PERSON] народилась 09.09.1950 року в смт. Зольне Жигулівського району Куйбешивської області РСФСР. Батько заявниці - [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження заявниці ШД № 387791 за національністю «росіянин». Мати заявниці- Вайсберг [PERSON] відповідно до свідоцтва про народження заявниці ШД № 387791 за національністю «німкеня». Крім того, згідно свідоцтва ШД №034619 про народження матері заявниці [PERSON] , батьки її за національністю німці. Заявниця неодноразово виїзджала до Німеччини, що підтверджується її закордонним паспортом ЕЕ682277. Також, [PERSON] львівна є членом німецького товариства "Відербурт" з 01.02.1995 року, що підтверджується посвідкою № 344. На даний час у заявниці виник намір визнати свою національність по лінії матері, так як дітей у заявниці немає, жодного документу в підтверджеення своє національності також немає, що порушує її Конституційне право на індивідуальність, право на збереження своєї національної, культурної релігійної, мовної самобутності. Відповідно до норм ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», передбачено, що «громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність». На разі Заявниця не має можливості підтвердити свою національність, оскільки в жодному документі, що підтверджує її особу, не передбачені відомості про належність останньої до будь-якої національності, хоча вона дійсно знає, що вона має бути за національністю свєї матері. З заяви вбачається, що заявник просить встановити своє німецьке походження та національність. Встановлення факту принадлежності до німецької національності необхідно для того, щоб відновити підтвердити його дійсну національність та походження відповідно до ст. 11 ЗУ "Про нваціональні меньшини в Україні". Відповідно до ст.35 Конституції України кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 ЦК України особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної, самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянинами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Відповідно до ст. 3 Конвенції кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Частиною 1 ст. 234 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. На підставі ч.2 ст.234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи, в тому числі, про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Окрім фактів, які перелічені у ч.І ст.256 ЦПК України, відповідно до ч. 2 цієї статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Виходячи з зазначеного, суд приходить до висновку, що з урахуванням згаданих документів можливо визнати юридичний факт, а саме, що [PERSON], німецького походження та за національністю німкеня.

Outcome: approved