Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-12 00:00:00

15 березня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Максус Лізінг" про захист прав споживачів, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 28 квітня 2018 року між ним та ТОВ "Максус Лізінг" було укладено Договір фінансового лізингу № 01271. Відповідно до договору ТОВ "Максус Лізінг" зобов"язалось придбати у свою власність та передати позивачу у користування автомобіль марки "ВАЗ 2170" 2015 року випуску. Згідно п. 1.7 ст. 1 Договору фінансового лізингу предмет лізингу передається у користування лізінгоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати авансового платежу. Авнсовий платіж у сумі 28000,00 гривень та комісію у сумі 280,00 гривень [PERSON] сплатив 28 квітня 2018 року, однак дотепер автомобіль не отримав. Відповідач вважає, що Договір фінансового лізингу було укладено з багатьма порушеннями, що призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін. В звязку з вищевикладеним позивач просить суд, визнати недійсним Договір фінансового лізингу № 01271 від 28 квітня 2018 року, укладений між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю "Максус Лізінг", та стягнути з відповідача на його користь авансовий платіж в розмірі 28000,00 гривень та комісію у розмірі 280,00 гривень(а.с.2-4). Позивач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, справу розглянути без його участі, не заперечував проти розгляду справи в заочному порядку у разі неявки відповідача, про що надав суду відповідну заяву (а.с 44). Представник відповідача ТОВ "Максус Лізінг", належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи(а.с.43), в судове засідання не прибув, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи у відсутності представника відповідача та відзиву на позовну заяву суду не надав. Тому, ухвалою суду від 13 червня 2019 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Судом встановлено, що 28 квітня 2018 року між [PERSON] та ТОВ "Максус Лізінг" було укладено Договір фінансового лізингу № 01271, предметом якого є транспортний засіб: марка/модель ВАЗ 2170, колір Вишня, вартістю 57500,00 гривень (а.с. 6, 7, 8-16). Специфікація предмета лізингу була самостійно та свідомо обрана лізингоодержувачем та в повній мірі відповідає вимогам. Позивач [PERSON] в день укладення договору, 28 квітня 2018 року сплатив на користь ТОВ «Максус Лізінг» авансовий платіж в розмірі 28000,00 гривень та комісію в розмірі 280,00 грвень (а.с. 6). Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частин 1 статті 806 Цивільного кодексу України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Оскільки предметом оспорюваного Договору є автомобіль, то до відносин сторін застосуванню також підлягають положення ЦК України про найм (оренду) транспортного засобу. Частина 2 статті 799 ЦК України зазначає, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічний висновок міститься в правовій позиції Верховного суду України, ухваленій за наслідками розгляду цивільної справи № 6-2766цс15 від 16.12.2015 року. Відповідно до зазначеної правової позиції виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. В свою чергу частина 2 статті 215 ЦК України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Встановлено, що договір фінансового лізингу № 01271 від 28 квітня 2018 року укладений між [PERSON] та ТОВ «Максус Лізінг» не був нотаріально посвідченим. Відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» діяльність з надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню. Частини 1 та 2 статті 7 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначає, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ. У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій. Відповідно до частин 1 та 2 статті 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 807 ЦК України, предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Предметом лізингу відповідно до п. 1.1. Договору та Додатку до Договору є автомобіль: марка/модель ВАЗ 2170, колір "Вишня", вартістю 57500,00 гривень (а.с. 6, 7, 8-16). Вказані ознаки не є індивідуальними, а є виключно родовими. У випадку з автомобілем індивідуальними ознаками є номер кузова, рік випуску, колір і т.п. Із вказаних в Договорі ознак не вбачається який саме автомобіль має отримати Позивач - новий або вживаний, в якій комплектації, якого покоління і року випуску, тощо. Частини 1 та 2 статті 184 ЦК України зазначають, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. З огляду на це, предмет Договору не визначено індивідуальними ознаками, що є порушенням норм ЦК України і є підставою для оспорювання правочину. Спірний Договір містить ряд несправедливих умов, що в силу положень ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» також є підставою для його оспорювання. Так, зокрема, стаття 1 Договору передбачає відповідальність сторін за невиконання умов договору. В зазначеній статті і в Договорі в цілому відсутня будь-яка конкретна відповідальність Лізингодавця за невиконання своїх зобовязань, прострочення передачі предмета лізингу, несвоєчасне повернення коштів, тощо. Ще однією несправедливою умовою Договору є пункт 3.2.6, який надає право відповідачу в односторонньому порядку розірвати Договір у випадку порушення лізингоодержувачем будь-якого з зобовязань за Договором (а.с. 10). Несправедливими є положення Договору щодо вартості предмета лізингу. Так, у випадку його здорожчання, всі платежі позивача за Договором підлягають безумовному і автоматичному збільшенню, а позивач в такому випадку зобовязаний доплатити відповідачу різницю (п. 9.4). Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, до яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту оспорюванного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, не погодили графіку сплати лізингових платежів. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобовязань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобовязань лізингоодержувача. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. До таких висновків дійшов Верховний Суд України у справах № 6-2766 цс 15 від 15 грудня 2015 року, № 6-330 цс 16 від 8 червня 2016 року та№6-1551 цс 16 від 19 жовтня 2016 року. За положеннями даної норми ні комісія за укладення Договору, ні адміністративний платіж не відносяться до витрат лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Договір не містить жодного обґрунтування співмірності розміру комісії (10% вартості предмета лізингу) за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні статті 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а відповідні дії фактично полягали лише у виготовленні типової форми договору. Те саме стосується і комісії за передачу предмета лізингу (3% вартості предмета лізингу). Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Частини 1 та 2 статті 216 ЦК України зазначають, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. За викладених обставин, оцінюючи надані сторонами письмові докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, враховуючи зазначені положення чинного законодавства, суд приходить до висновку про недодержання в момент вчинення правочину, а саме договору фінансового лізингу № 01271 від 28 квітня 2018 року укладеного між [PERSON] та ТОВ "Максус Лізінг", сторонами вимог, які встановлені Цивільним кодексом України, а також Законом України «Про захист прав споживачів», у звязку із чим спірний договір слід визнати недійсним. Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч.3 ст. 22 ЗУ "Про захист прав споживачів" позивач звільнений від сплати судового збору. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. п.1 п.1 ч. 2ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Позивачем заявлена вимога , при цьому судовий збір не сплачувався. Враховуючи, що судом ці вимоги задоволені повністю, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved