Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-05 00:00:00

У жовтні 2010 року позивачі звернулися в суд з зазначеним позовом посилаючись на те, що [INFO] загинув їх батько [PERSON], тіло якого було знайдено і вилучено з криниці. У 2008 році [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав своїй дочці - позивачу [PERSON] 12 жовтня 2011 року, звернувшись до приватного нотаріуса [PERSON], позивачам стало відомо, що за три дні до смерті їх батько [PERSON] склав новий заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №790, яким заповідав [PERSON] земельну ділянку площею 3,621га на території Червономотовилівської сільської ради с.Велика Мотовилівка Фастівського району Київської області. 04 червня 2013 року позивачці [PERSON] від нотаріуса [PERSON], яка в той день заміщала нотаріуса [PERSON], стало відомо, що 11 вересня 2012 року на ім'я відповідача [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване за №1-1604. При цьому позивач [PERSON] вважає, що нотаріус [PERSON] незаконно видала відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, так як при цьому не було враховано її право на обов'язкову частку у спадщині згідно ст.1241 ЦК України. Позивачі просили визнати недійсним заповіт, складений від імені [PERSON] 23 серпня 2011 року, та видане 11 вересня 2012 року [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посилаючись на те, що вказаний заповіт укладений під психічним та фізичним тиском з боку співмешканки спадкодавця [PERSON] та її сім'ї, про що свідчать тілесні ушкодження на тілі заповідача [PERSON], та зважаючи на те, що його тіло через три дні після укладення заповіту відповідач [PERSON] знайшла у криниці. В своєму позові позивачі [PERSON] та [PERSON] також посилались на те, що на день смерті [PERSON] йому було 84 роки і він страждав втратою пам'яті, так як, працюючи водієм в колгоспі "Рассвет" (нині СТОВ "Світанок") Фастівського району у 1982 році, отримав тяжку травму голови і довгий час знаходився на стаціонарному лікуванні в Фастівській ЦРЛ. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник свої позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. В своїх поясненнях вказували на те, що вчинений [PERSON] 23 серпня 2011 року заповіт необхідно визнати недійсним на підставі ст.225 ЦК України, так як в момент його вчинення заповідач не розумів значення своїх дій і не міг керувати ними. Позивач [PERSON] та його представник також підтримали позов, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували. Представники ГУЮ у Київській області в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, знаходить, що позов не підлягає до задоволення за наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачів [PERSON], що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про смерть від 21 вересня 2011 року. Померлому за життя на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-КВ №096329 від 05 березня 2004 року належала земельна ділянка площею 3,621га на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Щодо майна померлого [PERSON] Вишневою міською державною нотаріальною конторою Київської області була заведена спадкова справа №215 за 2011 рік, відповідно до матеріалів якої 23 серпня 2011 року [PERSON] вчинив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №790, яким заповів [PERSON] земельну ділянку площею 3,621га за адресою: Червономотовилівська сільська рада Фастівського району Київської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] прийняла спадщину шляхом звернення з відповідною заявою до Вишневої міської державної нотаріальної контори. 11 вересня 2012 року [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,621га на території Червономотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Суд не вбачає підстав для визнання недійсними заповіту [PERSON] від 23 серпня 2011 року та виданого [PERSON] 11 вересня 2012 року свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], оскільки доводи позивачів та обставини, викладені в позові, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та дослідженні судом доказів. Відповідно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Положеннями ст.1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Стаття 225 ЦК України передбачає, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Позивачами не доведено та не надано доказів, що заповіт, посвідчений 23 серпня 2011 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу [PERSON], вчинений [PERSON] проти його справжньої волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску. Сама наявність тілесних ушкоджень на тілі [PERSON], виявлених після його смерті, не свідчить про застосування до нього фізичного насильства, оскільки згідно Акту судово-медичного дослідження №67/Д/361 (11) від 10.04.2012 року при судово-медичному дослідженні трупа [PERSON] встановлено наступне: "Садна на тілі утворилися не більше ніж за 12 годин до настання смерті. Синці утворились не більше ніж за 2 доби до настання смерті. Переломи, беручи до уваги дані гістологічного дослідження, могли виникнути не більше ніж за 10 хвилин до настання смерті... Враховуючи характер та локалізацію тілесних ушкоджень, дані протоколу огляду місця події, можливість виникнення всіх виявлених пошкоджень при падінні в колодязь головою до низу повністю не виключається". Інших доказів про те, що до або під час вчинення та підписання [PERSON] заповіту 23 серпня 2011 року до нього застосовувалося фізичне чи психічне насильство в матеріалах справи відсутні. Не знайшло підтвердження в процесі розгляду справи та дослідженні судом доказів посилання позивачів [PERSON] та [PERSON] про те, що у момент вчинення заповіту спадкодавець [PERSON] не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Сторони не просили призначити у справі судову посмертну психіатричну експертизу для визначення здатності [PERSON] у момент вчинення та підписання заповіту від 23 січня 2011 року розуміти свої дії та керувати ними, не дивлячись на те, що право на клопотання їм було роз'яснено у відповідності до ст. 10 ЦПК України. Відповідно до акта депутата [PERSON], складеного 03.12.2013 року, засвідченого секретарем Крюківщинської районної ради В.А.Фостенко та підписаного свідками [PERSON], [PERSON] та депутатом [PERSON], [PERSON], який помер [INFO], шкідливих звичок не мав, вправно керував автомобілем до моменту смерті, ніяких провалів в пам'яті в нього не спостерігалось. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також показали, що [PERSON] за життя захворюваннями психіки не страждав, був адекватним, нормально спілкувався, провали в пам'яті в нього не спостерігались, до дня смерті керував автомобілем. Свідки [PERSON], та [PERSON] показали, що [PERSON] отримав травму голови у 1988 році, незадовго до смерті скаржився на стан свого здоров'я. Згідно довідки Центральної районної лікарні Києво-Святошинського району [PERSON] незадовго до смерті (в період з 08.08.2011 року по 19.08.2011 року) перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом "гостра правостороння пневмонія". Згідно до ч. 1 ст. 11 та ст. 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Також не підлягають задоволенню позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] 11 вересня 2012 року і зареєстроване за №1-1604, з підстав неврахування нотаріусом права [PERSON] на обов'язкову частку у спадщині щодо майна померлого [PERSON] Суд приходить до висновку, що позивач [PERSON], яка народилася [INFO], не має права на обов'язкову частку у спадщині як непрацездатна дочка спадкодавця [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини вона не досягла віку, з якого особа вважається непрацездатною, та не була у встановленому законом порядку визнана інвалідом. Відповідно до ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно положення ст.1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року, непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення" передбачено, що право на пенсію за віком мають чоловіки - після досягнення 60 років, жінки - після досягнення 55 років. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки позивачами не надано доказів на підтвердження своїх вимог.

Outcome: dismissed