Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

ТОВ «Оратанія» в лютому 2017р. звернулось до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики від 17.06.2010р. недійсним. Мотивує свій позов тим, що договір позики укладено з порушенням діючого законодавства, що є наслідком визнання його недійсним, оскільки укладання даного договору відбулось з перевищенням обсягу статутної дієздатності позивача, оскільки він не відповідає його статутним цілям дієздатності. Також зазначено, що директор ТОВ «Оратанія» [PERSON], укладаючи спірний договір 17.06.2010 р., позичив у відповідача грошові кошти в сумі 961 233 грн. Жодних розписок про отримання таких коштів не має, як і не містять такі відомості виписки по поточних рахунках позивача, що свідчить на думку представника позивача про неотримання позики. Окрім того, в позові зазначено, що згідно трудового договору укладеного між позивачем та [PERSON] від 07.06.2000р., договори (контракти, угоди) на суму більше ніж 500 000 грн. що укладаються директором, підлягають затвердженню зборами учасників ТОВ «Оратанія», у разі не затвердження, такий договір є недійсним і не несе будь-яких юридичних наслідків для позивача. Спірний договір перевищує суму 500 000 грн., та не був затверджений зборами учасників ТОВ «Оратанія». На підставі наведеного представник позивача просив вимоги задовольнити. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.03.2017 року під головуванням судді Петренко Н.О. у справі відкрито провадження. Розпорядженням № 1616 від 11.09.2017 року, керівником апарату Святошинського районного суду м. Києва, призначено повторний автоматизований розподіл справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва. 11.09.2017 року здійснено повторний автоматизований розподіл справи між суддями Святошинського районного суду м. Києва та визначено головуючого Сенька М.Ф. Ухвалою суду від 15.09.2017 року під головуванням судді Сенька М.Ф., прийнято справу до провадження та призначено судовий розгляд на 20.11.2018 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав викладених в позові та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, з підстав його необґрунтованості. Надав до суду письмові заперечення. Зазначив, що позивач таким чином намагається позбавити відповідача законно набутого ним у власність майна на підставі задоволення вимог іпотекодержателя спірного об'єкту та зловживає правом на судовий розгляд (а.с 107-110). Також, відповідачем 31.05.2017р., подано до суд заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 93, том № 2). Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Згідно протоколу № 3 загальних зборів учасників ТОВ «Оратанія», 07.06.2000р. було вирішено затвердити структуру управління ТОВ «Оратанія», та затверджено директора ТОВ «Оратанія», [PERSON] (а.с. 27, том № 1). 07.06.2000р. між ТОВ «Оратанія» та [PERSON], укладено контракт (а.с. 28, том № 1). Відповідно до умов якого, а саме п 4.1.6 директор має право вчиняти від імені товариства без письмово погодження з зборами учасників будь-які разові правочини, у тому числі договори та зовнішньоекономічні контракти на суму, що не перевищує 500 000 грн. з однією особою (фізичною чи юридичною). п. 4.2.1 директор без погодження з зборами учасників товариства не має права укладати від імені товариства договори (контракти), вчиняти інші разові правочини на суму, що перевищує розмір статутного фонду Товариства з однією особою (фізичною чи юридичною) (а.с. 28-30, том № 1). Згідно статуту ТОВ «Оратанія», а саме п. 6.1 товариство утворює статутний фонд у розмірі 300 000 грн. (а.с. 2, том № 1). 01.11.2001р., між ТОВ «Оратанія» та [PERSON], укладено додаткову угоду до контракту від 07.06.2000р. Відповідно до умов якого, п. 4.2 контракту викладено в новій редакції, а саме: п. 4.2.1 договори (контракти, угоди) на суму більше ніж 500 000 грн, підлягають затвердженню зборами учасників. У разі не затвердження договору (контракту, угоди) на суму більше ніж 500 000 грн., зборами учасників, такий договір (контракт, угода) є недійсною і не несе будь-яких юридичних наслідків для товариства (а.с. 31, том № 1). 17.06.2010р. між [PERSON] та ТОВ «Оратанія», в особі директора [PERSON], укладено договір позики на суму 961 223 грн. (а.с. 14, том № 1). На виконання умов договору, між сторонами укладено договір іпотеки нерухомого майна, відповідно до умов якого, а саме п 3, відповідно до протоколу № 5 загальних зборів учасників ТОВ «Оратанія» від 15.06.2010р. балансова вартість предмету договору становить 1 286 139,77 грн. (а.с. 111-115, том № 2). Як встановлено судом, в зв'язку з невиконанням ТОВ «Оратанія» умов договору позики від 17.06.2010 р., [PERSON], на підставі догору іпотеки від 17.06.2010 р. набула право власності на нерухоме майно в позасудовому порядку. Відповідно до ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей такого ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2017 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Як вбачається з договору позики, в ньому не було передбачено отримання будь-яких грошових коштів до укладення цього договору та не встановлений порядок і строки передання грошових коштів після його підписання. Відсутнє в договорі і посилання на будь-які зобов'язання ТОВ "Оратанія" перед відповідачем до його підписання сторонами. Таким чином, можна дійти висновку, що сам договір позики не може бути доказом, який підтверджував би передачу грошових коштів позивачу в розмірі, який зазначений договорі позики. Як видно з наданих суду банківських виписок по рахунку ТОВ "ОРАТАНІЯ", який відкритий в ПАТ "Приватбанк", з моменту укладання договору позики та до часу звернення позивача до суду грошових коштів за договором позики не надходило . Також встановлено, що підтверджуючих документів передання грошових коштів ТОВ "Оратанія" суду не надано не було. Згідно з положеннями ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти, або речі насправді не були одержані ним від позикодавця, або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про те, що договір позики між [PERSON] та ТОВ «Оратанія» не може бути укладеним. Окрім цього судом встановлено, що в зв'язку з невиконанням ТОВ «Оратанія» умов договору позики від 17.06.2010 р., [PERSON], на підставі догору іпотеки від 17.06.2010р. набула право власності на нерухоме майно в позасудовому порядку. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, такими вимогами є: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз'яснень, викладених у п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, позивач, звернувшись до суду з позовом до [PERSON]., лише 20.02.2017р., пропустив строк позовної давності, клопотання про поновлення пропущеного строку та доказів поважності цього пропуску не подав, в той час як між сторонами укладено договір позики 17.06.2010р. з терміном виконання 6 місяців, тобто до 18.12.2010р., та враховуючи, що відповідач заявив клопотання про застосування строків позовної давності, та обізнаність позивача про закінчення дії договору, суд вважає, що позов не підлягає задоволення в зв'язку зі спливом строку позовної давності. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed