Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

30 червня 2020 року [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком. [PERSON] в інтересах [PERSON] прохає суд визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, який належить позивачу та знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову [PERSON] в інтересах [PERSON] вказала, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 13 жовтня 2006 року, позивач являється власником житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] . Відповідачі у вказаному будинку не проживають з моменту продажу. Те, що відповідачі фактично не проживають у вказаному будинку, підтверджується актом про фактичне проживання громадянина та склад сім"ї, виданим Більмацькою селищною радою Більмацького району Запорізької області № 58 від 25 червня 2020 року. Реєстрації в житловому будинку відповідачів є перешкодою у реалізації своїх прав як власника будинку, зокрема перешкоджає позивачеві у отриманні ним субсидії на оплату житлово-комунальних послуг. Вказані обставини змушують позивача звернутись з вказаним позовом до суду. 03 липня 2020 року відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної ухвали подати відзив на позовну заяву. Відзив на позов відповідачами у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Позивач та його представник про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, в судове засідання не з"явились. Представником позивача до канцеляцію суду надана заява про розгляд справи за її та позивача відсутності. Преставником позивача у вказаній заяві зазначено, що на позовних вимогах наполягає, прохає справу розглядути за наявними матеріалами, не заперечувала проти винесення заочного рішення. Крім того представником позивача до суду надана заява про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідачів в розмірі 3150 грн. та витрат на сплату судового збору. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду повідомлені відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України . Виходячи з наведеного, а також положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності позивача на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до вимог ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, яка не заперечувала проти такого вирішення справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, на підставі наявних у справі доказів, і ухвалити заочне рішення. У відповідності до вимог ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, з`ясувавши позицію представника позивача, викладену в письмовій заяві, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних обставин. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов"язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до постанови Верховної Ради України "Про перейменування деяких населених пунктів" від 12 травня 2016 року № 1353-VIII, Куйбишевський район перейменовано на Більмацький район; селище міського типу Куйбишеве Куйбишевського району - на селище міського типу Більмак. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 30 жовтня 2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , яка діяла від свого імені та від імені [PERSON] , та [PERSON] , [PERSON] придбав у власність житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 6,7,8). Згідно довідки про склад сім"ї №1791 від 22.06.2020, за адресою по [ADDRESS] , зареєстровані : [PERSON] , власник, [PERSON] , дружина, [PERSON] , син, [PERSON] , дочка, [PERSON] , не родич, та [PERSON] , не родич. ( а.с.10). Згідно акту №23 про фактичне проживання громадянина та склад його сім"ї від 25 червня 2020 року, складеного комісією у складі начальника відділу [PERSON], начальника відділу [PERSON], керуючого справами [PERSON] та спеціаліста відділу [PERSON] , у житловму будинку по [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , власник, [PERSON] , дружина, [PERSON] , син, [PERSON] , дочка, [PERSON] , не родич, та [PERSON] , не родич. Під час обстеження житлового приміщення, опитування сусідів, встановлено, що у житловому будинку по [ADDRESS] фактично проживають [PERSON] , власник, [PERSON] , дружина, [PERSON] , син, [PERSON] , дочка; [PERSON] та [PERSON] у вказаному будинку фактично не проживають з 01 жовтня 2006 року ( а.с.11). З позовної заяви слідує, що [PERSON] та [PERSON] в зазначеному житловому будинку не проживають з 2016 року, право власності на нього припинено у зв"язку з укладенням договору купівлі-продажу житлового будинку, вони не є членами сім"ї [PERSON] . В добровільному порядку не знялися з реєстраційного обліку, чим створюють перешкоди власнику у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Права власника житлового будинку, квартири, які визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла ( в тому числі і колишній член сім`ї ) втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік , якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] без поважних причин понад рік були відсутні у житловому будинку, який належить на праві власності [PERSON] , а тому втратили право користування цим житлом. Будь-яких договірних правовідносин між сторонами, які б давали підстави для обмеження прав [PERSON] , як власника, не існує. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон України) зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Суд дійшов висновку, що у даному випадку відповідачами [PERSON] та [PERSON] створються перешкоди позивачу у використанні ним свого житлового будинку, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Позивач прохав стягнути з відповідачів понесені ним витрати на правничу допомогу. Відповідно до ч.2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути спів мірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 26 червня 2020 року , укладений між адвокатом Єрмоленко Л.В. та [PERSON] . Згідно акту прийому-передачі наданих послуг за договором, адвокат Єрмоленко Л.В. надала, а [PERSON] прийняв наступні послуги з правничої допомоги у зв`язку з розглядом справи та згідно квитанції від 03 серпня 2020 року сплатив їх: вивчення фактичних обставин справи, ознайомлення з документами, надання консультації, узгодження правової позиції тривалістю 1 год, вартістю 700,00 грн за 1 год, на суму 700,00 грн., складання позовної заяви, оформлення додатків до позову тривалістю 2,5 год, вартістю 700,00 грн. за 1 год на суму 1750,00 грн., складання заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з додатками тривалістю 1 год, вартістю 700,00 грн за 1 год, на суму 700,00 грн., а всього 3150,00 грн., сплачено 3150 грн. Суд, у відповідності до ст.137 ЦПК України, приймаючи до уваги складність справи та наданих адвокатом Єрмоленко Л.В. послуг , часом, витраченим адвокатом на надання послуг та їх обсяг, прийшов до висновку про стягнення з відповідачів пропорційно на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3150,00 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи до уваги те, що позовні вимоги позивача задоволені повністю, суд вважає за необхідне стягнути пропорційно з відповідачів на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді сплати судового збору.

Outcome: approved