Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з ДП «ВК «Краснолиманська» (далі - відповідач) на свою користь 50 000 грн у відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначено, що позивач перебуває з відповідачем в трудових відносинах з 12.07.1995. 13.04.1998 при виконанні робіт на підприємстві відповідача з позивачем стався нещасний випадок - позивач підсковзнувся на гумовій стрічці, впав, вдарився правою рукою, лівою стопою та головою об ґрунт вироблення; за актом форми Н-1 №9 про нещасний випадок на виробництві від 01.02.1999 травма, отримана позивачем на підприємстві відповідача, пов`язана з виробництвом. Також зазначено, що 25.07.2013 позивач від механіка дільниці МДРСУ [PERSON] отримав наряд на обслуговування насосів та доставку вагону з електричним кабелем; при виконанні робіт позивач оступився з містка, впав на землю, внаслідок чого отримав ушкодження правого плеча; за актом від 29.07.2013 вказана травма пов`язана з виробництвом. Позивачу встановлено 50% втрати працездатності безстроково, потреба у додаткових видах допомоги, а саме санаторно-курортне та медикаментозне лікування; третя група інвалідності, трудове каліцтво, безстроково. Зауважує, що він тривалий час пропрацював на підприємстві відповідача в умовах праці, віднесеної до фактору тяжкості праці до 3-го класу 2-го ступеню. У результаті отриманих травм та подальшого захворювання позивач постійно відчуває нестерпний біль у грудях, спині, поясниці, у ногах та руках, затруднення дихання і напади браку повітря, постійну слабкість, порушення сну. Позивач постійно проходить курс лікування для того, щоб якимось чином підтримати свій стан здоров`я; йому не під силу ніякі навантаження, він постійно відчуває сильний біль. Усе це викликає моральні страждання. Посилаючись на приписи ст.237-1 КЗпП України, статей 23, 1167, 1168 ЦК України, позивач просить стягнути з відповідача 50000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідач надіслав до суду відзив на позов, за змістом якого просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Мотиви незгоди зводяться до такого. Однією з підстав настання відповідальності за причинену моральну шкоду є наявність протиправних дій з боку відповідача та його вини. Позивач не надав доказів, у чому саме полягає протиправність поведінки відповідача, яка призвела до втрати ним 50% професійної працездатності та у зв`язку з цим до моральних страждань. Відповідач зазначає, що згідно п. 11.2 акту Н-1 від 01.02.1999 та п. 10 акту Н-1 №11 від 29.07.2013, п.4 акту Н-5 від 29.07.2013 визначено, що причинами настання нещасного випадку є невиконання вимог інструкцій з охорони праці та невиконання посадових обов`язків зі сторони самого позивача. Весь період роботи на ДП «ВК «Краснолиманська» позивач жодного разу не заявляв про порушення зі сторони відповідача умов його праці. Висновку МСЕК або інших медичних довідок про спричинення позивачу моральної шкоди, її глибини та негативних наслідків, які мали б бути підставою для відшкодування моральної шкоди, позивачем суду також не надано. Виходячи з доданої до позовної заяви довідки МСЕК від 10.12.2019, у позивача встановлено 3 групу інвалідності, яка виражається помірними або незначними розладами різноманітних функцій організму. Люди, яким присвоєно 3 групу інвалідності, залишаються повноправними членами суспільства, така інвалідність є робочою та може бути відновлена під впливом лікування та реабілітаційних заходів. Крім того, відповідач стверджує, що у 1999 р. позивач зовсім не звертався за медичною допомогою чи лікуванням; з 1999 року жодного разу не знаходився в медичних закладах з приводу медичного лікування першої травми «ЧМТ», «забою правої руки чи лівої стопи», лише у 2016 році перший раз звернувся за медичною допомогою другої травми 25.07.2013. Позивач звільнився з ДП «ВК «Краснолиманська» 12.05.2015 за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, а не за станом здоров`я. Одночасно відповідач зауважує, що згідно виписок із медичних карток, довідки МСЕК від 10.12.2019 позивачу рекомендовано: спостереження та лікування у сімейного лікаря, невролога, стаціонарне медичне лікування, курси відновлювального лікування. Однак відповідного підтвердження рекомендованого лікування позивач до матеріалів справи не долучив, що визиває сумнів, що позивач дотримується рекомендацій лікарів. Ухвалою суду від 18.08.2020 провадження у справі відкрито, вирішено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.35). Враховуючи приписи ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Згідно з трудовою книжкою [NUMBER] позивач з 12.07.1995 перебуває в трудових відносинах з відповідачем на посаді електрослюсаря підземного; 12.05.2015 позивач був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію; 13.05.2015 продовжив трудові відносини з відповідачем (а.с.7-11). За змістом Акту Н-1 від 01.02.1999 №9 (а.с.12-13) про нещасний випадок на виробництві позивач 13.04.1998 при виконанні робіт на підприємстві відповідача підсковзнувся на гумовій стрічці та впав, при падінні вдарився правою рукою, лівою стопою та головою об ґрунт вироблення; діагноз - струс головного мозку, садна в області верхньої виличної дуги справа, з перелом о/ф у пальця правої кисті, забій лівої стопи; причиною зазначеного нещасного випадку визначено не слідкування позивачем за особистою безпекою (п.11.2 Акту); особою, котра допустила порушення законодавства про працю, є позивач (п.13 Акту). За змісту Актів форми Н-1 №11 від 29.07.2013 та форми Н-5 від 25.07.2013 (а.с.14-17) близько 08 год. 10 хв. позивач та [PERSON] прибули на робочі місця і приступили до виконання змінного завдання; о 14 год. 10 хв., заштовхуючи вагон з електричним кабелем з транспортного містка до майстерні поверхні, [PERSON] оступився з містка, впав на землю, внаслідок чого отримав ушкодження правого плеча. Особами, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, визначені: - позивач, який порушив п.1.11. "Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінки в шахті для електрослюсаря", п.7 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах»; - [PERSON] - електрослюсар дільниці МДРСУ(в) ДП "ВК "Краснолиманська", який порушив п.1.11. "Інструкції з охорони праці, безпечному виконанню робіт та поведінки в шахті для електрослюсаря", п.7 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах»; - [PERSON] - механік дільниці МДРСУ(в) ДП "ВК "Краснолиманська", який порушив п.3.1., 3.20. «Посадової інструкції механіка дільниці МДРСУ(в) ДП "ВК "Краснолиманська"», п.16 р.5 гл. IV «Правил безпеки у вугільних шахтах». Наслідки нещасного випадку: - кососпіральний перелом в/3 правого плеча позивача з незначним зміщенням. За наданими виписками із медичної картки стаціонарного/амбулаторного хворого позивач протягом 2015-2018 років періодично проходив лікування з діагнозом: наслідки травми на виробництві 25.07.2013, посттравматична плечова плексопатія з глибоким парезом правої руки, чутливими трофічними порушеннями, стійким вираженим больовим синдромом, з обмеженням функції правої руки (а.с.20-26). За випискою від 23.05.2011 позивач в період з 11.05.2011 по 23.05.2011 перебував на стаціонарному лікуванні через скарги на постійні головні болі, хворіє через перенесену травму на виробництві - струс головного мозку (акт №9) (а.с.27). Згідно з довідкою до акту огляду МСЕК № 416653 та довідкою МСЕК Серії 12ААА №087667 позивачу в результаті повторного огляду за наслідками трудового каліцтва встановлено 50 % втрати професійної працездатності (30% трудове каліцтво 25.07.2019, 20% трудове каліцтва 13.04.1998 ) та третю групу інвалідності безстроково з 01.12.2019, визначено потребу в медикаментозному, санаторно-курортному лікуванні з трудовим каліцтвом 25.07.2013 (а.с.28-29). Розв`язуючи спір, суд враховує такі норми права. З огляду на положення ст.5 ЦК України, п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з нещасним випадком на виробництві в квітні 1998 р., акт за яким складений в лютому 1999 р., суд застосовує норми ЦК УРСР від 18.07.1963, які діяли на момент їх виникнення. Згідно зі ст.ст.440, 440-1 ЦК УРСР 1963 року (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), шкода, спричинена особі чи майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному об`ємі особою, яка завдала шкоди. Моральна шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Одночасно приписами ст.441 ЦК УРСР визначено, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов`язків. Згідно зі ст.450 ЦК УРСР організації, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточуючих, зобов`язані відшкодувати шкоду, спричинену джерелом підвищеної небезпеки. На час нещасного випадку в квітні 1998р. діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Відповідно до п. 1 вказаних Правил власник підприємства, установи і організації або уповноважений ним орган несе матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, а також за моральну шкоду, заподіяну потерпілому власником фізичного чи психічного впливу небезпечних або шкідливих умов праці. Власник звільняється від відшкодування шкоди, якщо доведе, що шкода заподіяна не з його вини, а умови праці не є причиною моральної шкоди. Відповідно до п. 2 Правил доказом вини власника може бути, зокрема, акт про нещасний випадок на виробництві або акт про професійне захворювання. За приписами ст.12 Закону України «Про охорону праці» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з нещасним випадком на виробництві в квітні 1998 р.) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Під моральною втратою потерпілого розуміються страждання, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Враховуючи наведені законодавчі приписи та наявні докази, а саме, акт про нещасний випадок від 01.02.199 №9, довідку МСЕК від 10.12.2019 №087667, за якою позивачу визначено при повторному огляді 20% втрати професійної працездатності за трудовим каліцтвом 13.04.1998, та медичні документи про стан здоров`я позивача, зокрема, виписний епікриз №450-233 від 23.05.2011, а також те, що таке трудове каліцтво отримано під час виконання позивачем - працівником відповідача своїх трудових (службових) обов`язків, суд доходить висновку про наявність факту завдання позивачеві моральної шкоди, адже ушкодженням здоров`я та втратою працездатності апріорі спричиняється фізичний біль та душевні страждання, що характеризують моральну шкоду. З приводу спірних правовідносин, які виникли у зв`язку з нещасним випадком на виробництві в липні 2013 р., акти за яким складені 29.07.2013, суд зазначає таке. Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Приписами ст.173 КЗпП за потерпілим закріплено право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Обов`язки роботодавця з управління охороною праці визначені ст.13 Закону України «Про охорону праці», за змістом якої (в редакції на час виникнення згаданих спірних правовідносин) роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Положеннями ч.1 ст.237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до частин першої - третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п.9 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що суд має врахувати характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, ступінь вини відповідача у кожному конкретному випадку, а також інші обставини, зокрема, характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. У п.13 постанови Пленуму «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. В своєму Рішенні від 27.01.2004 №2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що факт установлення позивачу трудового каліцтва, отриманого на підприємстві відповідача, яке призвело до втрати його професійної працездатності на 30% (трудове каліцтво, отримане 25.07.2013) та встановлення 3 групи інвалідності безстроково, неодноразове проходження медичного лікування наслідків такого трудового каліцтва, вказує на спричинення позивачу моральних страждань, втрати нормального життєвого укладу, притаманного віку позивача, необхідність прикладати додаткових зусиль для організації свого життя, а отже вказує на спричинення відповідачем позивачу моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №3, відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Одночасно суд враховує, що на час виникнення спірних правовідносин за трудовим каліцтвом, отриманим внаслідок нещасного випадку на виробництві в квітні 1998 р., відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду було передбачено п.11 Правил №472, відповідно до якого моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не міг перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат (абз.5 п.11 із змінами, внесеними згідно з постановою КМУ від 03.10.1997 № 1100). За приписами ст. 440-1 ЦК УРСР розмір відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до п.5 підрозділу 1 розділу XX Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI неоподатковуваний мінімум доходів громадян нині складає 17 грн. Вищезазначені вимоги закону у взаємозв`язку зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 24.12.2014 по справі № 6-207 ц14. Суд зазначає, що наведене узгоджується з положенням ст. 83 ЦК УРСР 1963 р. про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Отже, оскільки ст.440-1 ЦК УРСР, яка підлягає застосуванню при вирішенні справи, встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати, що за розрахунками складає 23 615 грн ( 4 723 грн. - мінімальний розмір заробітної плати з 01.01.2020 помножений на 5), то розмір відшкодування моральної шкоди має дорівнювати не менше 23 615 грн. При цьому суд враховує, що ЦК УРСР передбачає розмір відшкодування моральної шкоди, який не може бути менше ніж п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, а п.11 Правил №472 обмежує розмір моральної шкоди - не більше 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, тобто 2 250 грн. (17 грн * 150 ), а тому через колізією норм права до спірних правовідносин щодо подій 1998-1999 р. підлягає застосуванню ст. 440-1 ЦК УРСР, яка має найбільшу юридичну силу ніж п. 11 Правил №472. Зважаючи на встановлення позивачу повторно за сукупністю 50 %, де 30% - внаслідок трудового каліцтва, отриманого 25.07.2013, 20% - внаслідок трудового каліцтва, отриманого 13.04.1998, та 3 групи інвалідності безстроково, глибину фізичних та моральних страждань позивача, на яку впливає факт отримання ним виробничої травми правої руки, що супроводжується стійким вираженим больовим синдромом, з обмеженням функції правої руки, суд доходить висновку, що загальний розмір моральної шкоди, спричиненої як трудовим каліцтвом, отриманим 13.04.1998, так і трудовим каліцтвом, отриманим 25.07.2013, дорівнює 26 000 грн. На думку суду, заявлена позивачем сума моральної шкоди є завищеною, адже, доказів на підтвердження проходження необхідного лікування за рекомендацією лікарів в 2019-2020 роках позивачем не надано, як вбачається з трудової книжки позивача, останній був звільнений з підприємства позивач за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію, а не за станом здоров`я, яке перешкоджає продовженню такої роботи, в подальшому позивач знову працевлаштувався на роботу до позивача та продовжує працювати, між тим за довідкою до акта огляду МСЕК №416653 позивачу протипоказана тяжка фізична робота в підземних умовах. Крім того, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, аніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення. Доводи відповідача щодо не підтвердження позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди належним доказом, а саме висновком МСЕК про встановлення факту заподіяння моральної шкоди або іншим медичним документом суд вважає необґрунтованим з огляду на таке. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язаного з виконанням трудових обов`язків, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 22.11.1995 № 212 (чинний до 28.09.2012) МСЕК мала, серед іншого, обов`язок встановлювати факт спричинення моральної шкоди (підпункт «д» пункту 1.1). За приписами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України). Суд відмічає, що закону, який би передбачав можливість встановлення факту завдання моральної шкоди потерпілому від нещасного випадку на виробництві лише на підставі висновку МСЕК, немає та не було, а наявність у МСЕК вказаного вище обов`язку не обмежує суд у праві встановити факт завдання моральної шкоди на підставі інших доказів, врахувавши характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, залишкову працездатність потерпілого тощо. Окремо суд відмічає, що за змістом ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Зважаючи на викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме в розмірі 26 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 437,22 грн, тобто пропорційно розміру задоволених вимог (52% від 840,80 грн). На підставі викладеного,

Outcome: partial