Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щелкова Дениса Михайловича, треті особи: орган опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання протиправним дію приватного нотаріуса та скасування запису, щодо реєстрації прав власності на майно. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м.Києві радою від 29.11.2006 року, зареєстрованим у Київському міському БТІ під № 4530 від 05.12.2006 року. 13.03.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №79638 нерухомого майна. Відповідно до п.п.1.1 договору позивач передає в іпотеку вказану квартиру для забезпечення виконання грошових зобов"язань за кредитним договором №11313814000 від 13.03.2007 року. 20.04.2016 року приватним нотаріусом КМНО Щелковим Д.М. було здійснено запис про право власності №14313171 про реєстрацію в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" права власності на налеєжну йому квартиру за адресою: [ADDRESS] , при цьому вказаний запис було здійснено ним незаконно, оскільки позивач постійно проживає разом зі своєю родиною та неповнолітніми дітми у вказаній квартирі, однак, дозвіл на здійснення переоформлення права власності в органу опіки та піклування отримано не було. Крім того, нотаріус в порушення вимог закону не направив йому повідомлення про перехід права власності, застосування застереження про добровільну передачу предмета іпотеки, не було укладено окремого договору, відсутній виконавчий напис на договір іпотеки, а також наявність у реєстрі запису про обтяження заборони відчуження нерухомого майна є перешкодою для переоформлення іпотеки на нового іпотекодержателя. Також вказував, що з ним відповідачі не погоджували ринкову ціну предмета застави, не направили йому жодних повідомлень стосовно проведення переоформлення. Просив позовні вимоги задовольнити. 20.12.2018 року ухвалою судді справу прийнято до провадження та призначене підготовче судове засідання. 06.08.2019 року ухвалою суду задоволено клопотання про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Щелкова Д.М., належним чином завірену копію реєстраційної справи щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ", матеріали якої 16.08.2019 року надійшли на адресу суду. 18.12.2019 року ухвалою суду закінчене підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача до суду не з"явилась, надала суду заяву та просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Представник відповідача ТОВ "КЕЙ-КОЛЕКТ" до суду не з"явився. Про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказував, що позивач в якості позичальника уклав з АКіБ «УкрСиббанк» (далі - Банк) договір про надання споживчого кредиту (надалі за текстом - кредитний договір), згідно з яким отримав кредит, зобов`язався сплачувати проценти за його користування, повернути кредит і виконати інші зобов`язання. З метою забезпечення виконання Позичальником зазначених зобов`язань, між ним та Банком було укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір, в іпотеку було передано нерухомість: квартиру за адресом: [ADDRESS] . Банк відступив ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами свої права за кредитним та іпотечним договорами. Зміна іпотекодержателя була належним чином оформлена, договори є чинними, діючими, не оспореними. Вказував, що статтею 36 Закону України «Про іпотеку» встановлено право на задоволенню іпотекодержателем своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, у т.ч. те що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому позасудове врегулювання здійснюється за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором - між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Вказував, що зазначене застереження в укладеному іпотечному договорі наявне, воно є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному узгодженому сторонами договору порядку. Згідно з п. 4.1. Розділу 4 «Звернення стягнення» Договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки:у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов`язання за цим договором або будь-якого зобов`язання, що забезпечене іпотекою за цим договором;у разі виникнення загрози знищення, пошкодження чи втрати предмета іпотеки; в інших випадках відповідно до діючого законодавства.Відповідно до п. 4.2. Розділу 4 «Звернення стягнення» Договору іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; позасудового врегулювання у відповідності до умов цього Договору та Закону України «Про іпотеку»; з інших, передбачених законодавством України, підстав.В силу положень п. 4.3 в 4.5 Розділу 4 «Звернення стягнення» Договору іпотеки, право визначення підстави та способу звернення стягнення належать Іпотекодержателю; звернення стягнення на предмет іпотеки з застосуванням позасудового врегулюваня і здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору та відповідно до Закону України «Про іпотеку». Положеннями п. 5.1. Розділу 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя» передбачено, що сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Відповідач вказував, що у зв`язку з переходом усіх прав та обов`язків за іпотечним договором на підставі укладених договорів ТОВ «Кей-Колект», скориставшись добровільним (позасудовим) врегулюванням зобов`язальних відносин щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, звернулося до нотаріуса, як спеціального суб`єкта що здійснює функції державного реєстратора, який у своїй діяльності керується вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Вказане застереження у іпотечному договорі є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки у добровільному і узгодженому сторонами договору порядку. Той факт, що сторони домовилися про застосування позасудового порядку звернення стягнення на предметом іпотеки свідчить про те, що сторони дійшли згоди, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основноого зобов`язання іпотекодержатель набуває права на звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в один чи іншій спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який передбачений Законом України "Про іпотеку". При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 Закону України "Про іпотеку" в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки. Аналогічна правова позиція і висновки викладені Верховним судом України в Постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16. Вищім адміністративним а судом України у Постанові від 17.02.2016. справа №826/171/15 ГК/800/40637/11 К/800/36685/15). та в Ухвалі від 25.11.2015, справа №826/4858/15 (К/800/37845/15, К/800/38737/15). Відповідач вказував, що правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорювання (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження) Позивачем не надавалися. Проти факту наявності простроченої заборгованості за забезпеченим іпотекою зобов`язанням, Позивач також не заперечує. Відповідач вказував, що наявність або відсутність домовленості сторін договору - взагалі не є обставиною, яка обмежує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії, адже іпотекодержатель має безумовне право відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, та воно є безумовним і незалежним від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін договору в рамках цивільно-правових стосунків. Відповідач вказував, що ТОВ «Кей-Колект» письмово зверталася до Позивача з вимогою щодо погашення заборгованості та з попередженням відносно звернення стягнення на предмет іпотеки тощо. Зазначені докази є в реєстраційній справі та були перевірені Відповідачем перед прийняттям рішення, що оскаржується Позивачем. Усі ці обставини свідчать про обізнаність Позивача про свої обов`язки. Тому твердження Позивача, що до здійснення держ.реєстратором оспорюваних дій, він нібито не перевіряв згідно з відповідними нормами чинного законодавства наявність підстав, та ТОВ «Кей-Колект» нібито не надавало підтверджуючі документи - не відповідає дійсності. Відповідач вказував, що згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з норм ст. 516 та ст. 517 ЦК України, повідомлення боржника про переуступку права вимоги має інформаційний характер і до нього ніяких доказів про відступлення права вимоги новий кредитор надавати не повинен. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора. Однак цією нормою не встановлено вимог до такого повідомлення, а передбачено лише те, що воно має бути письмовим. При цьому, само отримання чи не отримання такого Повідомлення ніяким чином не відобразилось на її зобов`язаннях щодо погашення заборгованості. Згідно з ч. 2 ст. 516 ЦК України наслідком неповідомлення боржника про проведену заміну кредитора у зобов`язанні є лише те, що боржник може виконати свої зобов`язання первісному кредитору і таке виконання буде вважатися належним. Однак, до сьогодні такі зобов`язання не виконуються. Відповідач вказував, що після отримання грошових коштів від банку за договором кредиту для боржника існує кредитор і він не звільняється від виконання своїх зобов`язань в цілому. До моменту отримання від нового кредитора витребуваних документів боржник може не платити саме новому кредитору, але не звільняється від виконання своїх зобов`язань на користь первісного кредитора, і закон захищає боржника лише тим, що визнає виконання первісному кредитору належним. Тобто, зобов`язання Позивача погасити заборгованість зберігається незалежно від підписання договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами. Відповідач вказував, що згідно ст.ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання. Таким чином, підставою виникнення у Третьої особи права власності не нерухоме майно є іпотечний договір, що укладений з Позивачем, що містить відповідне застереження, передбачає відповідне право іпотекодержателя, а тому відповідно до ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» у наявності є документ, що відповідно до законодавства підтверджує набуття, зміну прав на нерухоме майно, та є підставою для державної реєстрації права власності та інших речових прав. Третя особа придбала право власності у добровільному порядку, за згодою Позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договор. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно була прийнято Відповідачем на підставі згоди Позивача, передбаченої іпотечний договором. Відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно» Відповідачем, як державним реєстратором, була здійснена відповідна реєстрація набуття Третьою особою права власності на предмет іпотеки. Приймаючі до уваги викладене, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Іпотечний договір є чинним, докази його оспорення (у т.ч. в частині вищезазначеного застереження) Позивачем не надавалися. Таким чином, державний реєстратор, приймаючі рішення про внесення запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, діяв як суб`єкт владних повноважень. Підставою для прийняття вказаного рішення було застереження іпотечного договору, яке згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає право іпотекодержателя на набуття у власність предмета іпотеки (тобто надає суб`єкту владних повноважень право на прийняття відповідного рішення). Іпотечний договір, що є обов`язковим для його сторін, є чинним, та не був оскаржений Позивачем. Відповідач також вказував, що відповідно до частини третьої статті 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» (в редакції Закону від 26 квітня 2001 року №2402-111)батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмове зобов`язання. Відповідач вказував, що стаття 12 Закону України від 2 червня 2005 року №2623-ІУ «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції Закону від 2 червня 2005 року №2623-ІУ) вимагає, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклуванні несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна Відповідач вказував, що при укладенні договору іпотеки, права малолітніх дітей порушені не були, вони не були власниками та не користувалися нерухомістю, яка передавалася в іпотеку, не були зареєстровані на постійне місце проживання за адресою предмета іпотеки. Таким чином, отримання дозволу на здійснення правочину та/або реєстраційної дї від служби у справах дітей не було потрібно. Аналогічна правова позиція і висновки викладені Вищим адміністративним судом України в Ухвалі від 21.01.2015, справа № 826/11317/13-а Відповідач вказував, що рішення державного реєстратора - є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень (а не правочином), та чинним законодавством не передбачено необхідність погоджувати таки рішення, як правочини у п.1.4 договору іпотеки, Позивач свідчить, що треті особи не мають на предмет іпотеки будь-яких прав та що відсутнє право користування предметом іпотеки малолітніх та неповнолітніх дітей. Крім того Позивач зобов`язався (п.2.4.6 договору іпотеки) не надавати згоду на реєстрацію фізичних осіб без згоди іпотекодержателя. Відповідач вказував, що твердження Позивача і посилання на ст. 12 Закону є хибними, оскільки вказані ним діти не підпадають под регулювання Законом (який держ.реєстратор й взагалі не може порушити, оскільки не тільки не є учасникім правочинів, але й не надає і не лишає прав власності, оскільки право на власність виникає з інших цивільно-правових підстав, а не в силу прийняття держ.реєстраторами рішень щодо записів в Держ.реєстрі), при укладанні договору права дітей не порушені, Позивач зобов`язався не надавати згоду на реєстрацію фізичних осіб без згоди іпотеко держателя, рішення державного реєстратора - є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень (а не правочином), та чинним законодавством не передбачена необхідність погоджувати таки рішення, як правочини Рішення про державну реєстрацію права власності на нерухомість було прийняте приватним нотаріусом Київського МНО, як спеціальним суб`єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна визначено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу освіту та відповідає кваліфікаційним вимогам, установленим Міністерством юстиції України. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб 'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Повноваження державного реєстратора, передбачені цим Законом, з видачі та прийому документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центрів надання адміністративних послуг, нотаріуси. Нотаріус як спеціальний суб 'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і б частини другої статті 9 цього Закону. Вказані норми Закону кореспондуються в Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (надалі - Порядок), пунктом 1.1. якого передбачено, що повноваження державного реєстратора з прийому та видачі документів можуть виконувати посадові особи органів місцевого самоврядування, адміністратори центр надання адміністративних послуг та нотаріуси. Відповідач вказував, що Позивач оскаржує рішення суб`єкта владних повноважень, яке є актом індивідуальної дії та з такого роду вимогами особа може звертатися до суду лише шляхом подання адміністративного позову (ст. З Кодексу адміністративного судочинства України, який відповідно до частини першої статті 17 КАС Україии підлягає розгляду адміністративним судом за правилами адміністративного судочинства). Такі рішення не є правочинами, а тому не потребують будь-якого додаткового узгодження, у т.ч з органом опіки та піклування. Також звертає увагу суду на правову позицію Верховного суду України від 27.04.2016 №6-2976цс15, згідно якої , ( серед іншого, у справі з оскарження правочину (договору іпотеки), в якій розглядалось право користування нерухомістю дітьми та не порушенням їх прав, викладено наступне: «Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти України» (пункт 24). рішення від ІЗ травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35). рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) констатує, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Порушення умов кредитних договорів і у зв`язку із цим звернення банком стягнення на предмет іпотеки - можливі. Проте можливість виникнення такої ситуації в майбутньому не повинна слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту шляхом визнання недійсними іпотечних договорів примарного права малолітніх чи неповнолітніх дітей на збереження саме цієї квартири як місця їх проживання. Таким чином, у справі, яка переглядається, суди дійшли помилкового висновку про те, що укладення спірного договору іпотеки без отриманя згоди органу опіки та піклування порушує права та законні інтереси малолітньої на час його укладення ОСОБА8. За таких обставин відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договору іпотеки, тому ухвалені в справі судові рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові.» Відповідач вказував, що позивач посилаючись на Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не врахував, що підпунктом І пункту І зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника. Вказаний Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дію решти нормативно- правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Відповідач вказував, що спори щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не розглядалися, виконавчі надписи нотаріусом не вчинялися, виконавче провадження щодо звернення стягнення на предмет іпотеки і примусове виконання виконавчих документів не здійснювалося. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не відбувалося. Аналогічна правова позиція і висновки викладені Верховним судом України у Постанові від 30.09.2015 у справі № 6-1309цс15, Вінницьким апеляційним адміністративним судом в Ухвалі у справі № 802/3903/15-а від 19.04.2016, та в Ухвалі у справі № 802/4116/15-а від 25.05.2016. Відповідач вказував, що згідно ст.ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов`язання. Таким чином, примусове звернення стягнення на предмет іпотеки не здійснювалося, Відповідача-1 придбал право власності у добровільному порядку, за згодою Позивача на підставі застереження, встановленого сторонами в іпотечному договорі. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було прийнято Відповідачем-1 на підставі згоди Позивача, передбаченої іпотечним договором, а тому положення Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не можуть бути застосовані, і твердження Позивача не відповідають чинному законодавству України. Відповідач вказував, що відповідно до вимог ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. В супереч вимогам процесуального права до позовної заяви не було долучено жодного належного доказу відсутності іншого житла у Позивача. Крім цього, на Відповідачів ані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ані іншим нормативно-правовим актом не покладено обов`язку перевірки наявності іншого житла. Відповідач вказував, що статтею 17 Закону не віднесено договір іпотеки або відповідне іпотечна застереження до переліку виконавчих документів, на підставі яких здійснюєтьа примусове виконання рішень. В той же час, а ні державного реєстратора, а ні іпотекодержателя не віднесені до органу або посадової особи, що здійснює примусове стягнення. Відповідач вказує , що як стверджує позивач, з ним не погоджувалась ринкова вартість нерухомості (але це не відповідає договору іпотеки, що містить оцінну вартість, що він не надавав згоду на перереєстрацію нерухомості, (але договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя), та що з ним не погоджувався розмір заборгованості, та борг ним не визнано (при чому не зрозуміло, що саме Позивач вважає порушенним Відповідачами, та на підставі чого була потрібна його окрема згода з визнанням розміру заборгованості). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Частиною 1 статті З ЦПК України передбачено, зокрема, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За загальним правилом, юридична заінтересованість позивача у судовому процесі зобов`язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту суб`єктивну обставину, що його права порушені і на відповідача має бути покладено відповідальність на передбачених законом підставах. Відповідач вказує, що правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заявник- зокрема, іпотекодержатель, особа, в інтересах якої встановлено, змінено або припинено іпотеку, або уповноважені ними особи - у разі подання документів для проведення державної реєстрації набуття, зміни або припинення іпотеки. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Пунктом 2 ч. 1 ст. 10 цього Закону визначено, що державним реєстратором є нотаріус, як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Спори, які виникають у цих відносинах, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до ст. 50 ЗУ «Про нотаріат» нотаріальна дія або відмова у її вчиненні нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, "Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 16 Цивільного кодексу України закріплено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, згідно з яким кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора. Позивач в силу вимог ЦПК України зобов`язаний довести порушення його прав та інтересів внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та правові підстави незаконності такого рішення. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. В той же час, доводи Позивача грунтуються на протиправності дій нотаріуса, як суб`єкта, наділеного владними функціями приймати рішення про державну реєстрацію прав, та полягають у тому, що приватний нотаріус не мав права прийняти спірне рішення та вчинити спірну реєстраційну дію. Тобто, зі змісту позовних вимог та обраному способу захисту порушених прав вбачається, що Позивач бажає дослідити не спірні договірні правовідносини, а дії приватного нотаріуса, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень. Отже, не з`ясувавши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підстави позову), характер порушеного права, Позивач не з`ясував, що обраний ним спосіб захисту не відповідає специфіці правовідносин. Приписами ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зважаючи на викладене, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса про визнання незаконним та скасування його рішення. Відповідач Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щелков Д.М. в судове засідання не з`явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином, відзив суду не надав. Представник 3-ої особи - органу опіки та піклування Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації до суду не з"яився, просив розглянути справу у його відсутність та винести рішення у інтересах дітей. Треті особи - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до суду не з"явивлись. про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, відзив суду не надали. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що в якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором № 11313814000 від 13.03.2007 року укладено між АК ІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , 13.03.2007 року було укладено договір Іпотеки № 79638. Згідно умов якого іпотекодавець [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , що належить іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Святошинською районною у м.Києві радою від 29.11.2006 року, зареєстрованим у Київському міському БТІ під № 4530 від 05.12.2006 року (а.с.16-17, 13). Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 20.04.2016 року вбачається, що державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 29408035 від 25.04.2016 року (підстава виникнення права власності - Договір іпотеки № 67167, серія та номер:2850, виданий 16.10.2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу м. Києва Щелковим Д.М. внесено запис до Державного реєстру речових прав № 14313182 про право власності ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» на квартиру загальною площею 69,4 кв. метри., житловою площею 40 кв. метри, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 3 Закону України «Про нотаріат», нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV). Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державній реєстрації, відповідно до ч. 4 ст.15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав: 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Згідно із ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Державний реєстратор: встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до п. 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868 (чинного на момент вчинення оскаржуваних нотаріальних дій), нотаріус проводить державну реєстрацію права власності на нерухоме майно або на об`єкт незавершеного будівництва виключно у випадку вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ч. 1 ст. 575 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їхні посадові й службові особи повинні діяти порядком та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України. Правовідносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (надалі - Закон №1952-IV). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що позивач обрав правильний спосіб захисту права, оскільки оскарження рішення про державну реєстрацію права власності не є публічно-правовим спором, оскільки безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права. Такий висновок зробив ВС в постанові №522/7636/14-ц, від 15.05.2019 року, яка є остаточною позицією. Так, 31 жовтня 2018 року, у справі № 465/1310/17 провадження № 61-29771 св 18. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що у 2014 році у зв`язку із стрімким знеціненням національної валюти Верховною Радою України було прийнято Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно вказаного Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валют.Однак, нормами згаданого нормативно-правового акту не конкретизовано на стягнення у якому порядку розповсюджується така заборона. У даній справі боржник звернувся до суду із позовом до колекторської фірми про визнання рішення про реєстрацію права власності незаконним.Відповідно до позовних вимог рішенням суду з позивача на користь відповідача було стягнуто суму заборгованості за кредитним договором, забезпеченим іпотекою.У зв`язку із цим нотаріусом було зареєстровано право власності на іпотечне майно за колекторською фірмою.На думку боржника оскільки зазначена квартира є єдиним місцем проживання позивача та інших майнових поручителів, зазначене нерухоме житлове майно, як таке, що відповідає вимогам підпункту першого пункту першого Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто (відчужено без згоди власника) протягом дії зазначеного Закону. Рішенням місцевого суду позовні вимоги було задоволено. Мотивуючи своє рішення районний суд послався на те, що у даному випадку фактично відбулося примусове стягнення зазначеного майна без згоди власника, незважаючи на заборону, встановлену Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з огляду на те, що спірна квартира підпадає під дію такого Закону, оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника та не перевищує 140 кв. м. З таким рішенням не погодився апеляційний суд, оскільки на його думку становлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, оскільки цей Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, а відтак не може бути підставою для відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно на підставі договорів, укладених в порядку, встановленому законом. Мораторій на звернення стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів у іноземній валюті, протягом строку його дії, є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону, з урахування положень статті 109 Житлового кодексу Української РСР. З таким рішенням позивач не погодився та подав до Касаційного цивільного суду скаргу.Переглядаючи вказану справу КЦС з доводами позивача не погодився та вказав наступне. Згідно статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Судом встановлено, що 13.03.2008 року між по АКІБ "УкрСиббанк" 13 та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки №79638 нерухомого майна. Відповідно до п.п.1.1 договору позивач передає в іпотеку вказану квартиру для забезпечення виконання грошових зобов"язань за кредитним договором №11313814000 від 13.03.2007 року в іноземній валюті. Звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку у спосіб реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, має наслідком відчуження предмету іпотеки на користь іпотекодержателя без згоди власника такого нерухомого майна. Отже, визначальним при вирішення спору щодо можливості звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку протягом строку дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є настання правового наслідку, що в даному конкретному випадку передбачає фактичний перехід до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, без згоди власника майна. Отже дія мораторію на примусове стягнення майна громадян, яке забезпеченням за валютними кредитами розповсюджується і на позасудовий порядок такого стягнення. А тому на думку суду твердження відповідача в обгрунтування заперечень проти позову не заслуговують на увагу, позов є доведеним та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір на загальну суму 1929, 20 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved