Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

У квітні 2013 року позивач звернувся з позовом в якому просив стягнути з відповідача на його користь кошти, визнати за ним право власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані при будівництві житлового будинку, стягнути на його користь вартість будівельних матеріалів та обладнання та вартість виконаних робіт та отримання послуг, що були використані при будівництві житлового будинку. Крім того, стягнути з відповідача на його користь судові витрати. Заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 21 березня 2014 року позов задоволено частково. Не погоджуючись з заочним рішенням суду [PERSON] звернулася з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що заочне рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції при розгляді справи в частині стягнення коштів за виконані роботи та надані послуги застосував норми Цивільного кодексу України, які застосуванню за таким позовом не підлягають. З заочного рішення суду не вбачається з якого саме правочину виникли зобовязання перед позивачем. Судом при ухваленні заочного рішення неправомірно встановлено без будь-яких на те доказів, про те, що позивач приймав участь у будівництві чужого будинку і ким йому було надано таке право. В порушення вимог чинного законодавства, судом не надано оцінки відсутності доказів укладення позивачем правочинів на підставі яких він би міг отримати право вимоги до відповідача у справі, судом не встановлено чи мали місце будь-які угоди між позивачем та відповідачем та неправильно встановлені правовідносини між ними, що призвело до ухвалення незаконного рішення. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог в частині задоволення позову. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Ухвалюючи заочне рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач приймав участь у будівництві будинку №8 по вул. Орджонікідзе, в смт. Високий, Харківського району Харківської області. Для будівництва даного будинку ним були придбані будівельні матеріали, обладнання та оплачені роботи, які були використані в процесі будівництва. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду не відповідає, оскільки суд вважав встановленими обставини, які мають значення для справи і які не були доведені позивачем, що згідно п.2 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового про відмову у задоволенні позову . Судовим розглядом встановлено наступне. Згідно рішення Харківського райсуду Харківської області від 9 листопада 2004 року визнано право власності за [PERSON] на недобудований (готовність 56%) житловий будинок №8 по вул.Орджонікідзе в с.Високий Харківської області (том 1, а.с.5). Позивач звернувся з позовом в якому посилався на те, що на протязі 2005-2008 років приймав участь у будівництві вищезазначеного будинку і просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали та обладнання, що були використані при будівництві житлового будинку, стягнути вартість будівельних матеріалів та обладнання та вартість виконаних робіт та отримання послуг, що були використані при будівництві цього будинку і стверджував, що будівництво в 2 008 році майже було закінчено. При цьому, матеріали справи не містять належних і допустиміх доказів , що стан готовності будинку змінився . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухому майно станом на 14 серпня 2008 року за [PERSON] зареєстровано право власності на незакінчений будівництвом будинок готовністю 56 % , тобто в такому стані як він був придбаний у 2004 році (том 1 ,а.с.14). Наявні в справі договора підряду , накладні , рахунки і фотографії судова колегія не приймає як належні і допустимі докази , оскільки вони не свідчать про те, що всі ці будівельні матеріали і роботи були виконані в будинку , який належить [PERSON] і на це була її згода як власника. Відповідно до п.15-17 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК). У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку (п.15 Постанови). При вирішенні спорів про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно суди повинні враховувати роз'яснення, надані у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)". При цьому суди повинні мати на увазі, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно не позбавляє можливості оспорення заінтересованою особою у майбутньому права власності на це майно з інших підстав (п.16 Постанови). Розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім'ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"). Позивач і відповідач не є подружжям і позивач не є членом сім"ї відповідача , а тому не може йти мова про майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї. Також судом не встановлено , що сторони уклали відповідний договір у письмовій формі. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов, позов є недоведеним і не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed