Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 листопада 2013 року задоволено частково позов [PERSON] до Баглійського відділу ДВС Дніпродзержинського міського управління юстиції про відшкодування шкоди. Стягнуто із Баглійського відділу ДВС Дніпродзержинського МУЮ на користь [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 6314 гривень, на відшкодування моральної шкоди 1000 гривень, а також на відшкодування судових витрат 344,12 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що судом не враховані обставини у справі та порушені норми матеріального права, а тому просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову. Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати із наступних підстав. Приймаючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив із того, що за змістом п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити із положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Із рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська № 2-687/12 від 13.08.2012 року, вбачається, що на користь [PERSON], стягнуто з [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 1100 грн., моральної шкоди 5000 грн. та судові витрати - 214,60 грн. Це рішення суду до теперішнього часу не виконано. Ухвалою Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 11.06.2013 року № 207/925/13-ц № 4-с/207/4/13 яка набрала законної сили, скаргу [PERSON] задоволено, бездіяльність державного виконавця Баглійського відділу ДВС Дніпродзержинського МУЮ Богатенкової А.В. визнана неправомірною, щодо виконання рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська № 2-687/12 від 13.08.2012 року. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд посилався на норми Конституції України, вимоги ст.ст.5,7,25,44-1,86 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст.22,23,1167,1174 ЦК України, Закон України «Про державну виконавчу службу», та зазначив про наявність підстав для задоволення позову. Суд зазначив, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Таким чином, суд вважав факт бездіяльності державного виконавця встановленим. Сама тривалість невиконання рішення суду внаслідок бездіяльності державного виконавця вже спричинила позивачу значну психологічну травму та моральні страждання, вимагала від позивача додаткових зусиль для відновлення порушених прав. Виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважав за необхідне компенсувати позивачу причинену моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Врахувавши вказані обставини, суд вважав, що шкода повинна бути стягнена на користь позивача з Держави України, на яку покладається цивільна відповідальність за порушення прав учасників цивільних відносин діями чи бездіяльністю посадових осіб органів державної влади, відповідно до положень ст. 56 Конституції України, ст.ст.170,1174 ЦК України, ч.3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", Пленум Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 26 грудня 2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження". Разом із тим, суд стягнув грошові суми на відшкодування матеріальної та моральної шкоди не з держави, а із державної виконавчої служби. Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони зроблені із неправильним застосуванням норм матеріального права. Як вбачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська № 2-687/12 від 13.08.2012 року, яким на користь [PERSON] стягнуто із [PERSON] на відшкодування матеріальної шкоди 1100 грн., моральної шкоди 5000 грн. та судові витрати - 214,6 грн., до теперішнього часу не виконано. Виконавче провадження не закінчено до теперішнього часу, державним виконавцем проводяться виконавчі дії, що підтверджено відповідними виконавчими документами. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). За положеннями ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За змістом п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року N 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Отже, враховуючи положення ст. 1173 ЦК України, а також ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" відшкодування шкоди, заподіяної діями державного виконавця при здійсненні виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про державну виконавчу службу" державний виконавець є представником влади і здійснює примусове виконання судових рішень, постановлених іменем України, та рішень інших органів (посадових осіб), виконання яких покладено на державну виконавчу службу, у порядку, передбаченому законом. Таким чином, у розумінні цієї норми права державний виконавець не є окремим суб'єктом, а є представником влади, який здійснює свої повноваження від імені держави в системі органів державної влади - державної виконавчої служби. Проте суд, задовольняючи частково позовні вимоги позивача та відшкодовуючи позивачу шкоду за рахунок Баглійського ВДВС Дніпродзержинського МУЮ на вищезазначені норми закону, якими передбачено відшкодування шкоди за рахунок держави, уваги не звернув, та у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та нормою права, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, й відповідно не вирішив питання про те, хто є належними відповідачами у вказаній справі, і помилково поклав обов'язок відшкодувати таку шкоду на ВДВС. Статтею 119 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Державне казначейство України та його відповідні територіальні органи не були відповідачами у справі, а тому відсутні підстави для задоволення позову за рахунок ВДВС. Таким чином, відповідно до вимог ст.309 ЦПК України рішення суду необхідно скасувати в частині задоволення позову, стягнення судових витрат, та відмовити позивачу у задоволенні позову про відшкодування шкоди у повному обсязі.

Outcome: dismissed