Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-04 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про її вселення у домоволодіння, адже відповідач чинить перешкоди у користуванні таким майном. Провадження у справі відкривалось за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання, однак у зв`язку із клопотанням позивача провести допит свідків вирішено перейти до спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги підтримали та просили їх повністю задовольнити. В обґрунтування заявленого суду повідомили наступне. Сторони у справі є співвласниками домоволодіння. Рішенням суду сторонам визначено його частки і припинено одночасно право спільної сумісної власності подружжя. Виділ частки вимагає здійснення певних будівельних робіт. Однак, останні виконати не дає відповідач, адже не допускає до будинку, змінює замки у дверях, встановив сигналізацію. Відповідач заперечував задоволення позову, адже, як стверджує, доказів здійснення перешкод не надано. В судові засіданні відповідач та/або його представник жодного разу не з`явився. Проаналізував надані на дослідження суду матеріали, допитав свідків за клопотанням позивача, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. Позивач є громадянкою України, отримувала код платника податків та при зверненні до суду сплатила судового збору в розмірі 840,80 гривень (а.с.1,8,9). Рішеннями судів домоволодіння за адресою [ADDRESS] визнано спільним сумісним сторін та виділено у власність кожного певні його приміщення з необхідністю здійснення певних будівельних робіт (а.с.10-13). Права власності на 56\\100 спірного домоволодіння зареєстровано за позивачем (а.с.14). За фактом невиконання рішення суду та з приводу спричинення тілесних ушкоджень у спірному домоволодінні органами досудового розслідування проводиться слідство у двох кримінальних провадженнях (а.с.15). 21 вересня 2020 року державним виконавцем в ході проведення виконавчих дій встановлено відсутність ключів у позивача до спірного домоволодіння і зобов`язано відповідача надати їх до кінця тижня (а.с.38). Заявою, датованою 28 вересня 2020 року, позивач повідомила державного виконавця про те, що вимоги державного виконавця з приводу надання ключів від домоволодіння не виконано (а.с.39). Допитані в суді свідки, батьки позивача [PERSON] та [PERSON] підтвердили доводи позивача про те, що відповідач чинить перешкоди у здійсненні права власності та користування спірного домоволодіння. Мало того, відповідач як перешкоджає користуватись майном, так і не дає можливості виконати рішення суду з приводу переобладнання будинку у дві ізольовані квартири. При спробі потрапити до будинку застосовує насильство. З даного приводу свідки отримали тілесні ушкодження і в даний час триває розслідування таких подій. Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 155 ЖК Української РСР гарантовано, що власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком. У силу ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Як зазначено в п. 19, 22 Рішення Європейського суду з прав людини про справі "Кечко проти України" (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом роз`яснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98). Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про наявність підстав для повного задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено та не спростовувалось сторонами, що домоволодіння за адресою [ADDRESS] перебуває у спільній частковій власності сторін, а отже сторони має право вільно користуватись таким майном. Також судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні таким майном шляхом не допуску до приміщень домоволодіння. Навіть на земельну ділянку потрапити заявниці у даній справі не представляється можливим через перепони, що здійснюються відповідачем. До такого висновку суд дійшов враховуючи показання свідків, які узгоджується з матеріалами виконавчої служби. Тим самим, суд вважає безпідставними доводи відповідача у даній частині. За таких фактичних обставин справи, суд вважає права позивача щодо користування та володіння зазначеним майном порушуються протиправними діями відповідача, що підлягає судовому захисту у обраний позивачем спосіб шляхом вселення у спірне домоволодіння та зобов`язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні та володінні ним. Результати вирішення спору дають підстави стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею і документально підтверджені судові витрати в розмірі 840,80 гривень. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved