Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, просила суд: - поділити спільне сумісне майно подружжя між нею та [PERSON] в рівних частинах; - визнати за нею право власності на 1/2 частину всього сумісно нажитого майна за час шлюбу, а саме: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0565 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, та недобудови одноквартирного двоповерхового будинку загальною площею 241,4 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] 1/2 частину всього сумісно нажитого майна за час шлюбу, а саме: 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0565 га, яка є частиною земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, та недобудови одноквартирного двоповерхового будинку загальною площею 241,4 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] ; - судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що 10.08.2003 між сторонами було укладено шлюб. 11.08.2018 цей шлюб було розірвано. Зі слів позивача, за час шлюбу сторонами на ім`я відповідача на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2006 за реєстровим № 1784 було придбано земельну ділянку загальною площею 0,1500 га, що знаходиться в [ADDRESS] , надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. З огляду на вказане 08.06.2006 відповідачем було отримано державний акт на право власності на спірну земельну ділянку серії ЯГ № 195909. Позивач стверджувала, що на цій ділянці знаходиться недобудований одноквартирний двоповерховий будинок, який було збудовано за спільні кошти. Розірвання шлюбу та відсутність згоди щодо поділу спільного майна і стало підставою для звернення позивача із цим позовом до суду. Ухвалою суду від 18.12.2019 було відкрито загальне позовне провадження у цій справі Ухвалою суду від 05.01.2020 було забезпечено позов у цій справі, накладено арешт на земельну ділянку площею 0,0565 га, за адресою: [ADDRESS] . 12.03.2020 до участі у справі було залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено АТ «Універсал Банк». Ухвалою суду від 04.11.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті в загальному позовному проваджені. Позивач та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивача подав клопотання про розгляд справи без їх участі, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини такої неявки суду не повідомив. Третя особа в судове засідання свого представника не направила, її представник надіслав до суду клопотання про розгляд справи у відсутність представника третьої особи, проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, так як спірна земельна ділянка перебуває в іпотеці АТ «Універсал Банк». У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.08.2003 сторонами було укладено шлюб, що вбачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER] . Вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 11.08.2018. 01.04.2006 на ім`я відповідача була придбана земельна ділянка площею 0,0565 га, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.04.2006, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. за реєстровим № 1784. На підставі вказаного договору відповідачем 08.06.2006 було отримано державний акт серії ЯГ № 195909 на право власності на земельну ділянку площею 0,0565 га, кадастровий номер 3222481601:01:052:0196, цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . 08.05.2008 відділом містобудування і архітектури Києво-Святошинської РДА Київської області відповідачу було погоджено проект житлового будинку на 3 кімнати, з житловою площею 47,4 кв.м, загальною площею 241,4 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . Згідно з рішенням виконавчого комітету Гатненської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 8/33-29 від 28.08.2008 було надано відповідачу дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку за індивідуальним проектом на 3 кімнати, з житловою площею 47,4 кв.м, загальною площею 241,4 кв.м на згаданій земельній ділянці. Доказів того, що дійсно відповідно до вказаного проекту під час шлюбу сторони будували на спірній земельній ділянці житловий будинок, а також доказів, що підтверджують ступінь його готовності, відповідність погодженому проекту, суду надано не було. Разом з тим, 30.07.2008 між Відкритим акціонерним товариством "Універсал Банк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Універсал Банк", та відповідачем було укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку, що є виділеною в натурі та межі якої визначено на місцевості та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площа земельної ділянки 0,0565 га, цільовим використанням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності. Вказаний договір іпотеки був посвідчений 30.07.2008 приватним нотаріусом КМНО за реєстровим № 3193. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч.ч. 2, ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як передбачено ч.1 статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У ст. 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП ВС, викладений у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом з цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Про це зазначено, зокрема, у постанові ВС від 08.07.2019 по справі №?522/17048/15-ц та постанові ВС від 03.06.2020 по справі №?201/6412/17. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так, спірна земельна ділянка була набута відповідачем саме за час його шлюбу з позивачем. Суду в ході розгляду справи не було надано доказів того, що ця земельна ділянка була набута відповідачем за його особисті кошти, а на припущеннях суд не має права будувати свою позицію. А отже, з урахуванням презумпції набуття майна за час шлюбу у спільну сумісну власність та того, що ця презумпція не була спростована належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд приходить до висновку, що спірна земельна ділянка є спільною сумісною власністю сторін. З огляду на вказане та вимоги ст. 70 СК України суд визнає за позивачем право власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки, а іншу її 1/2 частину залишає за відповідачем. Перебування спірної земельної ділянки в іпотеці в АТ «Універсал Банк» не перешкоджає її поділу між сторонами, так як її поділ не порушує прав іпотекодержателя в силу вимог ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Стосовно вимог позивача щодо поділу між сторонами як подружжям недобудови одноквартирного двоповерхового будинку загальною площею 241,4 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS] , то суд відмовляє у їх задоволені, оскільки всупереч вимогам ст.ст. 12, 81 ЦПК України, як було зазначено вище за текстом, не було надано доказів того, що дійсно відповідно до вказаного проекту під час шлюбу сторони будували на спірній земельній ділянці житловий будинок, а також доказів, що підтверджують ступінь його готовності та відповідність погодженому проекту. При цьому, з огляду на низку тверджень позивача та третьої особи, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). За статтею 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому суд стягує з відповідача на користь позивача половину сплаченого судового збору за подачу позовної заяви та заяви про забезпечення позову, що становить 576,30 грн. З огляду на вищенаведене, з урахуванням правового висновку, викладеного у постанові ВС від 08.07.19 по справі №?522/17048/15-ц та Постанові ВС від 03.06.20 по справі №?201/6412/17,

Outcome: partial