Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Центральної міської лікарні м. Торецька Донецької області про стягнення шкоди. Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 19.09.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Торецьке міське відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є спадкоємцем померлої 23.02.2014 року дружини [PERSON]. Вказує, що в період з 21.03.1994 року по 12.02.2014 його дружина знаходилася в трудових відносинах з відповідачем по справі Центральною міською лікарнею м. Торецька Донецької області. З 23.03.2013 року по 08.01.2014 року [PERSON] перебувала на лікарняному у звязку із травмою, отриманою під час роботи, але не повязаною з виробництвом. За життя [PERSON] так і не отримала матеріальну допомогу у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Сума такої допомоги за всіма лікарняними листами складає 20415,36 грн. Оскільки за життя [PERSON] не отримала допомоги у звязку з тимчасовою непрацездатністю, то позивач, як спадкоємець звернувся з позовом до ЦМЛ, Донецького обласного Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про стягнення такої допомоги, однак у задоволенні його вимог було відмовлено, оскільки в листках тимчасової непрацездатності вказано ніби то травма отримана на виробництві, в той час як ФСС забезпечує виплату страхових випадків, не повязаних з виробництвом. При зверненні до суду з позовом до ЦМЛ з метою усунення розбіжностей, що містяться у листках непрацездатності, позивачу було відмовлено, оскільки підстав для зобовязання відповідача змінити та видати листки непрацездатності [PERSON] із зазначенням фактичних обставин травми про те, що травма не є виробничою, відсутні. Таким чином фактично [PERSON] допомога з тимчасової непрацездатності не надана у звязку з внесенням до листків непрацездатності відомостей, які суперечать фактичним обставинам, встановленим ЦМЛ та рішенням суду. Внаслідок неправомірних дій відповідача порушені цивільні права позивача на отримання страхових виплат у звязку з тимчасовою втратою працездатності [PERSON], тому він вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому ставить питання про стягнення з відповідача на його користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 26415,36 грн. та судового збору в розмірі 640 грн. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги з підстав, викладених в позовній заяві, наполягав на їх задоволенні. Уповноважені представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що при заповненні первинного лікарняного листка працівником лікарні зі слів [PERSON] та на підставі акту за формою Н-5 в графі щодо причини травми було внесено відомості щодо виробничого характеру травми [PERSON] В подальшому, при заповненні кожного наступного лікарняного листка пункт відносно причини даної травми не змінювався, оскільки пункти лікарняного листка, які вказують на виробничий або не пов'язаний з виробництвом характер травми виправленню не підлягають. Таким чином, відповідач вважає, що його провини у неотриманні позивачем страхових виплат за лікарняними листками немає, та просить відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Торецького міського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Донецькій області в судовому засіданні просив вирішити питання на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, представників відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що дружина позивача [PERSON] знаходилась у трудових відносинах з Центральною міською лікарнею м. Дзержинська, де працювала в якості молодшої медичної сестри рентгенологічного відділення. 23 березня 2013 року під час виконання посадових обовязків, в неї погіршився стан здоровя, у звязку з чим вона впала та отримала травму. В період з 23.03.2013 року по 08.01.2014 року [PERSON] знаходилась на лікарняному. При оформленні лікарняного листка її травму було визнано як таку, що повязана з виробництвом. Однак, на підприємстві було складено акт за формою Н-5, а саме травма не повязана з виробництвом. Дружина позивача по справі, не погодившись з цим актом звернулася за захистом своїх прав до суду. Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 30.01.2014 року [PERSON] було відмовлено в задоволенні її позовних вимог про визнання нещасного випадку виробничою травмою. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16.04.2014 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.08.2014 року [PERSON] відмовлено у відкритті касаційного провадження. Отже, травма, отримана [PERSON] під час робочого часу є невиробничою. Судом встановлено, що сума матеріального забезпечення по тимчасовій непрацездатності за 5 календарних днів в розмірі 347 грн. 20 коп. була нарахована підприємством та отримана [PERSON] в травні 2013 року, проти чого не заперечував в судовому засіданні і позивач. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 50 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-ІІІ від 18.01.2001 року в редакції, яка діяла на момент настання страхового випадку матеріальне забезпечення та соціальні послуги за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у звязку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, застрахованим особам, зазначеним у частині першій статті 6 цього Закону, призначаються та надаються за основним місцем роботи. Рішення про призначення матеріального забезпечення та надання соціальних послуг приймається комісією із соціального страхування, що створюється на підприємстві. Комісія із соціального страхування здійснює контроль за правильним нарахуванням і своєчасною виплатою матеріального забезпечення, приймає рішення про відмову в його призначенні, про припинення виплати матеріального забезпечення (повністю або частково), розглядає підставу і правильність видачі листків непрацездатності та інших документів, які є підставою для надання матеріального забезпечення та соціальних послуг. Згідно ст. 21 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування з тимчасової втрати працездатності та витратами, зумовленими похованням» № 2240-ІІІ від 18.01.2001 року, в редакції яка діяла на момент настання страхового випадку, фінансування страхувальників роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється районними, міжрайонними, міськими виконавчими дирекціями відділень Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами відділень Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок. З врахуванням викладеного, лікарнею, де працювала [PERSON] неодноразово за адресою Дзержинської міської виконавчої дирекції Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності направлявся пакет документів з заявами розрахунками на виплату [PERSON] допомоги з тимчасової непрацездатності. Але, пакети документів разом з довідкою розрахунком поверталися підприємству (роботодавцю) без виконання через розбіжності в визначенні виду отриманої [PERSON] травми та відсутністю законних підстав для здійснення виплат за лікарняними листами. За життя [PERSON] не отримала матеріальну допомогу у звязку з тимчасовою непрацездатністю. У судовому засіданні представником відповідача надані шість лікарняних листів [PERSON] До того ж на аркуші справи 92 є заява-розрахунок від 18 листопада 2015 року, з яких видно, що допомога з тимчасової непрацездатності [PERSON] фактично нараховувалась. Так, за лікарняним № 948040 разом нараховано 3489.36 грн., в тому числі за рахунок коштів фонду 3142.16 грн. За лікарняним № 556891 нараховано разом 4044.86 грн., а за рахунок коштів фонду 4044.86 грн. За лікарняним № 591345 за рахунок коштів фонду нараховано до сплати 4687.20 грн., за лікарняним № 461690 4235.64 грн., за лікарняним № 462548 4131.68 грн., за лікарняним №464365 173.60 грн. Разом суми складають 20415.36 грн. Згідно свідоцтва про смерть (а.с. 21) дружина позивача по справі [PERSON] померла 23 лютого 2015 року. Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Позивач [PERSON] в установлений законом шестимісячний строк звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини як спадкоємець першої черги. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого і посвідченого 26.08.2015 року державним нотаріусом Дзержинської нотаріальної контори Донецької області [PERSON], [PERSON] успадкував від своєї померлої дружини грошові вклади з належними відсотками та компенсаціями, які зберігаються в банківських установах (а.с. 23). Оскільки дружина позивача по справі за життя не отримала матеріальне забезпечення по тимчасовій непрацездатності, позивач звернувся до відповідачів з вимогою виплатити йому цю допомогу, як спадкоємцю померлої. Статтею 1227 ЦК України передбачено, що суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім'ї, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» від 18.01.2001, № 2240-III в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин між відділенням фонду і [PERSON], призначене, але не одержане у зв'язку із смертю застрахованої особи матеріальне забезпечення виплачується членам сім'ї, які проживали разом з нею, або спадкоємцям. Призначене, але не одержане застрахованою особою своєчасно матеріальне забезпечення виплачується за минулий час без обмеження будь-яким строком у розмірі, встановленому на час настання страхового випадку. Відповідно до статті 9 вказаного вище Закону фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (далі - Фонд) є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, провадить акумуляцію страхових внесків та інших коштів, призначених для фінансування матеріального забезпечення та соціальних послуг, види яких передбачені статтею 34 цього Закону, та забезпечує їх надання, а також здійснює контроль за використанням цих коштів. Фонд належить до цільових позабюджетних страхових фондів. Отже, фонд соціального страхування з тимчасової непрацездатності фінансує матеріальне забезпечення та соціальні послуги у звязку з тимчасовою непрацездатністю. Аналіз лікарняних листів, що надані відповідачем суду щодо [PERSON], дає підстави зробити висновок про те, що у період з 23 березня 2013 року по 18 січня 2014 року [PERSON] лікувалась у звязку з травмою, що отримана на виробництві та за його наслідками. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 35 Закону України від 18.01.2001, № 2240-III "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин між [PERSON] і відділенням фонду, допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з таких страхових випадків: тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов'язаної з нещасним випадком на виробництві. Враховуючи, що в листах непрацездатності [PERSON] зазначається, що вона отримала травму на виробництві, Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не мало правових підстав для виплати [PERSON] допомоги по тимчасовій непрацездатності. Зазначені обставини також встановлені у рішенні апеляційного суду Донецької області від 26 квітня 2016 року по цивільній справі (єдиний унікальний номер 225/6441/15-ц) за позовом [PERSON] до Центральної міської лікарні, Донецького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про нарахування та виплату допомоги з тимчасової непрацездатності, за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 22 лютого 2016 року. Відповідно до частин першої та другої статті 22 Цивільного кодексу Україниособа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частиною першою статті 1166 вказаного Кодексумайнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Для застосування такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди та її розміру; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, виходячи із загальних правових норм, протиправність (неправомірність) поведінки означає порушення чужого суб'єктивного права. Під шкодою розуміється матеріальна шкода, яка виражається у зменшенні майна потерпілого в результаті порушення належного йому матеріального права та (або) зменшення нематеріального блага. Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а шкода, яка завдана особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Заявлені позивачем збитки пов'язуються з несплатою йому, як спадкоємцю грошової суми допомоги у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, які за життя були призначені спадкодавцю, але не одержані нею. Зазначені правовідносини до 01.01.2015 регулювались Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", з 01.01.2015 регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування", іншими підзаконними актами, та положеннями Цивільного кодексу України. Статтями 30, 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням"до 01.01.2015 була передбачена відповідальність страхувальників, інших отримувачів страхових коштів у разі порушення порядку використання страхових коштів, відповідальність застрахованої особи, у тому числі у випадку одержання з її вини (підроблення, виправлення в документах, подання недостовірних відомостей тощо) матеріального забезпечення та соціальних послуг за цим Законом. Статтею 5 цього Закону у редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин між відповідачем і [PERSON] встановлено, що загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, здійснюється за принципами, у тому числівідповідальності роботодавців та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності за реалізацію права застрахованої особи на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за цим Законом. Аналогічний принцип встановлено у п. 10 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у редакції, що діяв на момент прийняття спадщини позивачем після смерті [PERSON] Згідно п. 4 ч. 5 ст. 15 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування», у редакції, який діяв під час правовідносин, які виникли між відповідачем та [PERSON], роботодавець несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обовязків, визначених цим Законом. Ч. 4 цієї статті передбачено, що роботодавцеві забороняється вчиняти будь-які дії, що можуть призвести до прийняття ним разом із застрахованою особою спільного рішення, яке може в подальшому зашкодити цій особі або членам її сімї реалізувати своє право на матеріальне забезпечення та отримання соціальних послуг відповідно до цього Закону. Згідно ст. 52 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» у редакції, що діяв на момент настання страхового випадку, страхувальник несе відповідальність за шкоду, заподіяну застрахованому або Фонду соціального страхування від нещасних випадків внаслідок невиконання своїх обов'язків із страхування від нещасного випадку, відповідно до закону. У зв 'язку із тим, що спеціальним законом правовідносини між спадкоємцем застрахованої особи і роботодавцем щодо відшкодування шкоди не достатньо врегульовано, суд вважає, що за таких обставин підлягають застосуванню, у тому числі, норми Цивільного кодексу України. Порядок видачі листків непрацездатності визначено Інструкцією про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 13.11.2001 № 455. Пунктами 1.4.1, 8.1 - 8.3, 8.5 цієї Інструкції встановлено, що Право видачі листків непрацездатності надається лікуючим лікарям державних і комунальних закладів охорони здоров'я, контроль за виконанням цієї Інструкції закладами охорони здоров'я усіх відомств здійснюють у межах своєї компетенції Міністерство охорони здоров'я України, Фонд соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, профспілки та їх об'єднання. Відповідальність за стан організації та якості експертизи тимчасової непрацездатності, зберігання та облік документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, несе керівник закладу охорони здоров'я. За порушення порядку видачі та заповнення документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, лікарі несуть відповідальність згідно з законодавством України. Суд приходить до висновку, про наявність вини відповідача у заподіянні позивачу шкоди, оскільки, маючи у розпорядженні складений на підприємстві акт за формою Н-5, а саме травма не повязана з виробництвом, особи, які уповноважені на оформлення лікарняних листків повинні були зазначити відомості щодо виду отриманої [PERSON] травми на підставі акту за формою Н-5, чого ними зроблено не було. Крім того, суд вважає встановленим причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою потерпілої сторони, оскільки оплата допомоги по тимчасовій непрацездатності дружині позивача, а після її смерті позивачу не була здійснена саме з причин протиправної поведінки заподіювача, що й спричинило шкоду позивачу. У відповідності до ст. 1172 ЦК України, юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. Як встановлено судом, оплата допомоги по тимчасовій непрацездатності дружині позивача, а після її смерті позивачу, як спадкоємцю не була здійснена з причин винних дій, які полягали у неналежному оформленні лікарями, які є працівниками відповідача - центральної міської лікарні м. Торецька, документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян. У звязку із цим позивачем понесені збитки у сумі тих виплат, які ним не отримані. Отже, суд приходить до висновку, що для застосування у даному випадку такого заходу відповідальності, як відшкодування шкоди, наявні усі елементи складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка; шкода та її розмір; причинний зв'язок між протиправною поведінкою заподіювача та шкодою; вина. При цьому суд не приймає доводи представника відповідача, стосовно того що позивачу слід відмовити у задоволенні цього позову з підстав того, що позивачу вже було відмовлено у задоволенні цих вимог згідно рішення Апеляційний суду Донецької області від 05 липня 2017 року\~у справі (єдиний унікальний номер\~225/1436/17) за позовом [PERSON] до Центральної міської лікарні, зацікавлена особа: Донецьке обласне відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, оскільки предмет вказаного позову не охоплював вимоги про відшкодування шкоди, завданої відповідачем, а стосувався лише вимоги про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобовязання вчинити певні дії. Також суд вважає неспроможними доводи представників відповідача про відсутність вини відповідача у неналежному оформленні лікарняних листків, оскільки, як було встановлено у судовому засіданні, посадові особи відповідача мали усі необхідні документи для належного оформлення цих лікарняних листків, однак, належним чином їх не оформили. Згідно до статті 1 Протоколу N 1 до Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод» «Кожна фізична... особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.» В рішенні «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1. Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об'єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02)). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що дійсно, права позивача [PERSON] щодо отримання успадкованих ним коштів порушені, у звязку із чим йому спричинена матеріальна шкода саме у розмірі 20415,36 грн., що дорівнює сумі не отриманих виплат за лікарняними листками, які за життя не отримала його дружина спадкодавець. Суд вважає, що позивачем обґрунтовано визначена така сума матеріальної шкоди, оскільки, саме такий розмір відшкодування необхідний для повного відновлення порушеного права позивача. Однак, позивач просить у позові відшкодувати шкоду, шляхом компенсації йому також витрат на правову допомогу. У звязку із цим суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать , у тому числі витрати на правову допомогу. Ст. 88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на це, суд не може погодитися із доводами позивача про підставність включення витрат на правову допомогу до загального розміру матеріальної шкоди, про відшкодування якої ставиться питання у позові, і приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з тих підстав, що позивачем сума витрат на правову допомогу помилково включена до загального розміру матеріальної шкоди. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача витрат у сумі 6000,00 грн., понесених позивачем на правову допомогу, суд зазначає наступне. Позивачем на підтвердження понесення цих витрат надано копію витягу з договору № 76 від 13.05.2016 року (а.с. 85), копію довідки про виконану роботу і копію квитанції про оплату 6000,00 грн. (а.с. 63). У наданому позивачем переліку виконаних адвокатом робіт з надання позивачу правової допомоги (а.с. 63) відсутній показник часових витрат (не зазначено кількість годин, хвилин, які витрачені адвокатом на виконання тієї чи іншої роботи з надання позивачу правової допомоги), не зазначено конкретної вартості кожної виконаної роботи адвокатом. Крім того, у наданому переліку виконаних адвокатом робіт зазначені, зокрема, такі роботи як складання адміністративного позову, складання апеляційних скарг. Суд вважає, що така робота адвоката, як підготовка адміністративного позову не властива при зверненні позивача до суду першої інстанції із позовом у порядку цивільного судочинства. Також під час розгляду судом першої інстанції цієї справи, апеляційних скарг позивачем не подавалось, відповідно, суд приходить до висновку як про те, що позивачем не доведено належним чином розміру понесених ним витрат на правову допомогу, так і про те, що у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача витрат у сумі 6000,00 грн., понесених позивачем на правову допомогу слід відмовити. У матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору у сумі 640,00 грн. (а. с. 2). Оскільки, раніше, суд прийшов до висновку, про часткове задоволення позову з тих підстав, що позивачем сума витрат на правову допомогу помилково включена до загального розміру матеріальної шкоди, однак, вимога щодо стягнення з відповідача фактичного розміру понесеної позивачем матеріальної шкоди підлягає задоволенню у повному обсязі, суд вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат по сплаті судового збору у повному обсязі, а саме у сумі 640,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial