Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

У березні 2017 року ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» звернулось до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 листопада 2013 року між ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» ( далі за текстом - Банк/Кредитор) та ТОВ «Агротехнологія» (далі - Позичальни/Боржник) укладено Генеральну кредитну угоду № 01/32/031. Відповідно до умов кредитної угоди (з наступними змінами та доповненнями) банк зобов'язувався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у відповідних кредитних договорах та кредитних угодах до них, укладених в межах цієї Угоди та які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позиченої заборгованості позичальнику за кредитами, наданими в межах даної Угоди, не повинен перевищувати 5 500 000,00 грн. Строк повернення кредитних коштів до 29.11.2016 р. 03 грудня 2013 року між ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» та ТОВ «Агротехнологія» було укладено кредитний договір № 010/32/032 ( з наступними змінами та додатковими угодами, надалі - Кредитний договір/Договір), згідно умов якого банк відкрив позичальнику відзивну кредитну лінію у сумі 5 500 000 грн. на поповнення обігових коштів та здійснення фінансово-господарської діяльності зі сплатою 23% річних. Додатковими угодами змінювався строк повернення кредиту до 26.11.2016 р. На виконання вимог чинного законодавства України та умов Кредитного договору Банк протягом всього строку дії Кредитного договору надавав позичальнику кредитні кошти в межах ліміту згідно з його заявками. Банк свої зобов'язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, що підтверджується виписками по рахунках обліку заборгованості по кредиту. За користування грошовими коштами банком на підставі п. 2.3 кредитного договору були нараховані відсотки. Станом на дату подання цієї позовної заяви зобов'язання позичальника за кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. не виконані. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. між Банком та [PERSON] 27.11.2015 р. було укладено Іпотечний договір № 12/32/060, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3136, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] загальною площею 104,1 кв.м. ( свідоцтво про право власності серії [NUMBER] видане Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Наказ № 972-С/КІ від 15.08.2011 р.). Згідно п. 1.1 Договору іпотеки загальна вартість предмету іпотеки визначена за згодою сторін, що відповідає ринковій вартості предмета іпотеки та становить 6 811 200 гривень 00 коп. Станом на 03 березня 2017 року ТОВ «Агротехнологія» має заборгованість перед ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ», яка згідно умов Кредитного договору № 010/32/032 від 03.12.2013 р. складає 5 8818 356,90 грн. Враховуючи вищевикладене, позивач просив: - в рахунок погашення заборгованості ТОВ «Агоротехнологія» перед ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» за Генеральною кредитною угодою № 01/32/031 від 29.11.2013 року та Кредитного договору № 010/32/032 від 03.12.2013 року, що укладений між ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» ТОВ «Агротехнологія» в розмірі 5 818 536, 90 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки - об'єкт нерухомості квартиру [ADDRESS] , загальною площею 104,1 кв.м. (свідоцтво про право власності серії [NUMBER] видане Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Наказ № 972-С/КІ від 15.08.2011 р., шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження» за початковою ціною реалізації предмета іпотеки встановленої на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. У судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з'явилася, про день, час та місце судового засідання була повідомлена судом у встановленому ст. ст. 74, 76 ЦПК України порядку. Судові повістки повернулись до суду без вручення адресату у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 29 листопада 2013 року між ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» ( далі за текстом - Банк/Кредитор) та ТОВ «Агротехнологія» (далі - Позичальни/Боржник) укладено Генеральну кредитну угоду № 01/32/031. Відповідно до умов кредитної угоди (з наступними змінами та доповненнями) банк зобов'язувався надавати позичальнику кредитні кошти в порядку та на умовах, визначених у відповідних кредитних договорах та кредитних угодах до них, укладених в межах цієї Угоди та які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позиченої заборгованості позичальнику за кредитами, наданими в межах даної Угоди, не повинен перевищувати 5 500 000,00 грн. Строк повернення кредитних коштів до 29.11.2016 р. 03 грудня 2013 року між ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ» та ТОВ «Агротехнологія» було укладено кредитний договір № 010/32/032 ( з наступними змінами та додатковими угодами, надалі - Кредитний договір/Договір), згідно умов якого банк відкрив позичальнику відзивну кредитну лінію у сумі 5 500 000 грн. на поповнення обігових коштів та здійснення фінансово-господарської діяльності зі сплатою 23% річних. Додатковими угодами змінювався строк повернення кредиту до 26.11.2016 р. На виконання вимог чинного законодавства України та умов Кредитного договору Банк протягом всього строку дії Кредитного договору надавав позичальнику кредитні кошти в межах ліміту згідно з його заявками. Банк свої зобов'язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, що підтверджується виписками по рахунках обліку заборгованості по кредиту. За користування грошовими коштами банком на підставі п. 2.3 кредитного договору були нараховані відсотки. Станом на дату подання цієї позовної заяви зобов'язання позичальника за кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. не виконані. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. між Банком та [PERSON] 27.11.2015 р. було укладено Іпотечний договір № 12/32/060, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовим Є.В. та зареєстрований в реєстрі за № 3136, відповідно до якого відповідач передав позивачу в іпотеку нерухоме майно, а саме: об'єкт нерухомості - квартиру [ADDRESS] загальною площею 104,1 кв.м. ( свідоцтво про право власності серії [NUMBER] видане Виконавчим органом Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (Наказ № 972-С/КІ від 15.08.2011 р.). Згідно п. 1.1 Договору іпотеки загальна вартість предмету іпотеки визначена за згодою сторін, що відповідає ринковій вартості предмета іпотеки та становить 6 811 200 гривень 00 коп. Станом на 03 березня 2017 року ТОВ «Агротехнологія» має заборгованість перед ПАТ «БАНК «СОФІЇВСЬКИЙ», яка згідно умов Кредитного договору № 010/32/032 від 03.12.2013 р. складає 5 8818 356,90 грн. Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі статтею 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно частини 1 статті 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі статтею 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Як випливає з розрахунку заборгованості, наданого позивачем станом на 03.03.2017 р. заборгованість ТОВ «Агротехнологія» за Кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. в становить 1 5 818 356, 90 грн. Жодних доказів зворотного сторона Відповідачів до суду не надала. Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. В силу частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно з статтею 11 вищевказаного закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до статті 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Разом з тим, згідно листа Верховного Суду України від 01.02.2015р. «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» встановлено, що додержання виписаної в ст. 35 Закону України «Про іпотеку» процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-ІV), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону № 898-ІV, якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. За п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012р. з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). За п. 41 вказаної Постанови Пленуму при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Пунктом 42 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012р. резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Як зазначалось вище суд вирішуючи спір виходить з суми заборгованості за Кредитним договором № 010/32/032 від 03.12.2013 р. станом на 03.03.2017 р., яка підтверджена позивачем належними та допустимими доказами. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і у ході судових засідань. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому у зв'язку із задоволенням позовних вимог суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 87 275,35 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved