Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-01 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м.Харкова «Шляхрембуд», в якому просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" (код ЄДРПОУ 03359182) №377 від 02.12.2020 року про звільнення за власним бажанням [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) за ст.38 КЗпП України, поновити [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) на посаді тракториста 4 розряду слюсаря з ремонту дорожньо-будівельних машин та тракторів З розряду дорожньо-експлуатаційної філії 2 Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" (код ЄДРПОУ 03359182); Стягнути з Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" (код ЄДРПОУ 03359182) на користь [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу з наступного дня після дати звільнення до дня винесення судового рішення про поновлення на посаді, стягнути з Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд" (код ЄДРПОУ 03359182) на користь [PERSON] , [INFO] , (РНОКПП [NUMBER] ) моральну шкоду у розмірі 50 000 (п`ятдесят тисяч) гривень. В обґрунтування позову зазначив, що 19.12.2019 року згідно Наказу №455 від 18.12.2019 року Позивач був прийнятий трактористом 4 розряду слюсарем з ремонту дорожньо-будівельних машин та тракторів З розряду дорожньо-експлуатаційної філії 2 Комунального підрядного спеціалізованого підприємства по ремонту і будівництву автошляхів м. Харкова "Шляхрембуд". 02.12.2020 року Наказом №377 від 02.12.2020 року Позивач звільнений за власним бажанням за ст.38 КЗпП України. 30.11.2020 року позивач подав заяву про звільнення з займаної посади за власним бажанням, не зазначивши на вимогу відповідача дату її написання. Роботодавець оформив складання зазначеної заяви «заднім числом» шляхом внесення в її текст дати подання - 18.11.2020 року, оформивши таким чином, що 14-денний строк на попередження роботодавця вже пройшов, хоча фактично строк попередження роботодавця Позивачем тільки почався. 02.12.2020 року позивачу було видано трудову книжку із записом про звільнення на підставі наказу №377 від 02.12.2020 року він був ознайомлений з наказом про звільнення і поставив в ньому свій підпис. Позивачу в день звільнення була перерахована на банківську картку заробітної плати приблизно 7000 грн., 10.12.2020 року було додатково виплачено 8341,61 грн. після перевірки Відповідача з боку Держпраці в Харківській області за заявою Позивача. Довідка про належні Позивачу суми при звільненні Відповідачем надана не була. Позивач вважає, що його звільнення відбулося з грубим порушенням, оскільки вправі був до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, відповідач, звільнивши його з займної посади, у зв`язку з поданням заяви про звільнення за власним бажанням в день подання заяви, порушив гарантоване право, передбачене ст. 43 КЗпП, на відкликання такої заяви протягом 14 днів. Крім того, на думку позивача, відповідачем була порушена сама процедура звільнення, оскільки порушення ст. 47, 116 КЗпП України, розрахунок в день звільнення не був проведешь відповідачем та не було надано довідку про належні суми при звільненні. Працівник, який попередив роботодавця про розірвання на його вимогу трудовог: договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередженню відкликати таку заяву, за винятком випадків, коли на його місце було запрошено особу з порядку переведення з іншого місця роботи за погодженням між керівництвом двох роботодавців. При цьому, якщо відсутнє усне чи письмове відкликання заяви про звільнення за власним бажанням і після закінчення строку трудового договору його не було розірвано, і працівник не наполягає на звільненні, дія договору вважається продовженою. Винятки становлять випадки розірвання договору з поважних причин, про що зазначає працівник. Разом з тим, із заяви про звільнення за власним бажанням жодних причин для розірвання трудового договору раніше двотижневого строку попередження [PERSON] не зазначив. Враховуючи, що у заяві про звільнення [PERSON] не ставив питання про його звільнення у певні строки, на думку позивача, у роботодавця не було законних підстав для його звільнення до закінчення двотижневого строку після подачі працівником заяви про звільнення, оскільки працівник про це не просив, згоди на звільнення до закінчення двотижневого строку не надавав, а тому в даному випадку порушені права позивача. З приводу свого незаконного звільнення Позивач звернувся до Головного управлінні держпраці в Харківській області. Після чого Позивачу була доплачена роботодавцем сума, не доплатило підприємство при звільненні. Окрім того, Позивач звернувся до Київського ВП ГУНП в Харківській області м фактом примушення його роботодавцем до написання заяви про звільнення за власним бажанням. Докази звернень будуть надані в судовому засіданні. Вказане звільнення Позивача сталося не за його власним бажанням, а написанні заяви про звільнення за ініціативою працівника було вимушеним. Позивач зазначає, що відповідач змусив його написати заяву про звільнення шляхом тривалого, систематичного тиску, що виражався в невиплаті заробітної плати та змушуванні писати заяви на відпустки без збереження заробітної плати в листопаді 2020 року. Окрім того, відповідач сам поставив дату складання заяви про звільнення Позивачем, що призве.;« до того, що двотижневого строку попередження роботодавця, передбаченого ст.38 КЗпП України, фактично не було. Заява була складена 02.12.2020 року і в цей же день було видано наказ про звільнення Позивача. Позивач вважає, що його було звільнено без дотримання належної правової процедури. Крім того, відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Здійснення розрахунків середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, пунктом 2 якого визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи із виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Отже, в результаті незаконного звільнення Відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того позивач зазначає, у зв`язку з незаконним звільненням позивача та незаконними діями з боку відповідача, позивач був позбавлений єдиного джерела доходу та зазнав моральних страждань, а саме: втратив душевний спокій, почав страждати на безсоння, загальну слабкість, частий головний біль, постійно перебуває у пригніченому емоційному стані, не має засобів для існування, що негативно відобразилось на стані здоров`я Позивача, завдану моральну шкоду оцінює в 50 000 грн., незаконним звільненням позивача з роботи йому спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях з приводу подальшого працевлаштування, оскільки були принижені його професійні та ділові якості, а цим самим звільненням, він вважає, був зганьблений перед співробітниками, друзями та родичами, залишившись без роботи, без засобів для існування, позивач повинен був докладати додаткових зусиль для організації свого життя. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити, надав суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, надав суду заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що порушень трудового законодавства, прав [PERSON] на працю та на звільнення, що могли б стати підставою для задоволення позовної заяви, Відповідачем не вчинялося, а позовні вимоги є необгрунтованими. Так, 18.11.2020 року Позивачем власноруч написано та подано заяву про його звільнення за власним бажанням з посади з 02.12.2020 року. При цьому, заява Позивача про звільнення містить підпис Позивача, підставу для звільнення - за власним бажанням, а також дату звільнення - 02.12.2020 року. Наказом № 377 від 02.12.2020 року на підставі вищевказаної заяви [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням з 02.12.2020 року. Відповідний запис було внесено до трудової книжки та цього ж дня Позивачу видано трудову книжку. Між сторонами була досягнута домовленість та підтверджена наявність обопільного волевиявлення про дату та підстави припинення трудового договору. Отже, позивача було звільнено на підставі власноручно написаної ним заяви у передбачені сторонами строки. обставини написання Позивачем заяви про звільнення за власним бажанням під тиском Відповідача не доведено, як і не надано будь-яких доказів тиску відповідача на позивача щодо змушування зазначити в заяві дату свого звільнення. Не заслуговують також на увагу і доводи Позивача про написання заяви про звільнення без зазначення дати її написання. Всупереч вимогам ст.ст. 12. 81 ЦПК України позивач не довів, що мав бажання звільнитися з іншої дати, ніж та, яка зазначена в його заяві. При цьому, позивач не повідомив відповідача про своє небажання звільнятися та не скористався своїм правом на відкликання своєї заяви про звільнення до видання відповідного наказу, зафіксувавши факт подання такої заяви відповідачу. поновлення на роботі матиме своїм наслідком виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Тобто вказані вимоги є взаємопов`язаними та взаємозалежними. Враховуючи те, що у задоволенні позовних вимог про поновлення Позивача на роботі слід відмовити, відповідно позовні вимоги щодо стягнення з Відповідача середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу не можуть бути задоволені, як похідні. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено та не заперечується сторонами у справі, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Комунальним підрядним спеціалізованим підприємством по ремонту і будівництву автошляхів м.Харкова «Шляхрембуд» На ухвалу суду про витребування доказів від 09 червня 2021 року, суду надано заяву [PERSON] та наказ про припинення трудового договору №377, з яких вбачається, що 18.11.2020 року Позивачем [PERSON] власноруч написано та подано заяву про його звільнення за власним бажанням з посади з 02.12.2020 року, заява Позивача про звільнення містить підпис Позивача, підставу для звільнення - за власним бажанням, а також дату звільнення - 02.12.2020 року. Наказом № 377 від 02.12.2020 року на підставі вищевказаної заяви [PERSON] звільнено з займаної посади за власним бажанням з 02.12.2020 року. Відповідний запис було внесено до трудової книжки та цього ж дня Позивачу видано трудову книжку. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У статті 4 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 21КЗпП трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно п.4 ч.І ст.36 КЗпГІ України підставою припинення трудового договору є. зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38. 39). Як визначено ст.38 КЗпГІ України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Позивача звільнено з займаної посади на підставі власноруч написаної заяви, обставини написання Позивачем заяви про звільнення за власним бажанням під тиском роботодавця не доведено, як і не доведено, що позивач мав бажання звільнитися з іншої дати, ніж та, яка зазначена в його заяві. Таким чином, у ході судового розгляду не встановлено порушення відповідачем трудового законодавства у відношенні позивача [PERSON] . У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, підстав для стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу суд не вбачає, оскільки ця вимоги є взаємопов`язаними та взаємовиключними. Стосовно позовних вимог про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Як зазначено в п.3 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно з пунктом 5 цієї Постанови до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, зі змісту поданої Позивачем заяви та доданих до неї доказів не доведений факт вчинення Відповідачем винного протиправного діяння стосовно позивача. У позовній заяві не вказано у чому саме полягає протиправність діяння заподіювана моральної шкоди, не визначено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Слід зазначити, що застосування принципу презумпції моральної шкоди о не випливає з чинного законодавства. Загальне правило про розподіл в`язків доказування, встановлене ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої а сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на у своїх вимог та заперечень. Виходячи з цього, Позивач повинен факт спричинення йому Відповідачем моральної шкоди. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в п. 9 Постанови від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надав ніяких доказів причино - наслідкового зв`язку між поведінкою відповідача та його моральними стражданнями. Таким чином, позивач не надав доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, не обгрунтував, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до частини першої статті 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed