Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 16.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Воронцова, будинок 15, приміщення 40, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 992, право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.04.2014, номер запису про право власності: 5371187, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 55929812101. Предметом вказаного договору є нежитлове приміщення загальною площею 160,2 кв.м., за яке позивач сплатила 676\~000 грн. безготівково на відкритий рахунок на імя [PERSON] в ПАТ «Фінанси та кредит» повністю до підписання зазначеного договору. На момент підписання договору купівлі-продажу від 16.04.2014 вказане нежитлове приміщення належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 11.12.2013 за реєстровим №5900, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.12.2013, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 55929812101; будь-яких заборон чи спорів стосовно вказаного обєкта нерухомості станом на 16.04.2014 не було. Вказані обставини були перевірені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Право власності у попередніх покупців перевірялись нотаріусами, які здійснювали посвідчення та зміну власників в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; позивач повністю пересвідчилась в законності володіння та переходу права власності на майно і в неї не було жодних сумнівів в законності проведених правочинів. До укладання нотаріальної угоди [PERSON] передала їй технічний паспорт на обєкт нерухомого майна, який був придбаний згідно договору купівлі-продажу та підтверджував законність права власності у продавця [PERSON] Жоден правочин на момент укладання договору купівлі-продажу 14.06.2014 не був визнаний недійсним. Після придбання нежитлової будівлі №40 в будинку № 15 по пр. Мануйлівський (до перейменування Воронцова) у м. Дніпро (до перейменування Дніпропетровськ) загальною площею 160,2 кв.м., позивачем було здійснено реконструкцію вказаної нежитлової будівлі у відповідності до чинного законодавства. Перед початком робіт було отримано Декларацію про початок виконання будівельних та розроблено проект реконструкції, який був розглянутий Дніпропетровською містобудівною радою, яка входить до Дніпровської міської ради. Після проведення реконструкції було отримано декларацію про готовність обєкта до експлуатації, по завершенні реконструкції було виготовлено новий технічний паспорт на обєкт нерухомості та внесено зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в результаті чого змінилися адреса будівлі, загальна площа приміщення, яка стала 151,3 кв.м. та цільове призначення нежитлової будівлі з магазину на стоматологічний кабінет. Позивач зверталася до судового експерта та отримала висновок № 80/17 від 14.03.2017 щодо оцінки нежитлового приміщення стоматологічного кабінету, згідно якого вартість обєкту нерухомості зросла до 4\~583\~713 грн. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, 17.11.2016 заступником прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради подано позовну заяву про витребування з власності позивача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення № 40, розташованого по пр. Мануйлівський, буд. 15 у м. Дніпрі, за якою 04.01.2017 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська було відкрито провадження у справі №199/8392/16-ц та ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.03.2017 та 17.03.2017 накладено арешт на вказане нежитлове приміщення та заборонено вчиняти будь-які дії щодо нього. В позовній заяві прокурора зазначено, що предметом позову є вибуття нежитлового приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпрі, яке раніше перебувало у комунальній власності територіальної громади м. Дніпро. В позові зазначено, що в 2003 році рішенням Дніпропетровської міської ради було прийнято у комунальну власність територіальної громади міста обласні житлово-комунальні підприємства, в тому числі і КЖЕП «Лівобережжя» з майном, будівлями та спорудами. Також в позові зазначено, що 29.04.2013 проведено державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпрі. Прокурор стверджує, що постановою господарського суду Дніпропетровської області від 14.08.2012 КЖЕП «Лівобережжя» Дніпропетровської міської ради визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру. В процесі проведення ліквідаційної процедури ліквідатором вищевказаного підприємства згідно протоколу № 10 від 27.12.2012 через Товарну біржу «Регіональна універсальна біржа» здійснено реалізацію майна балансоутримувача КЖЕП «Лівобережжя» нежитлового приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпрі, загальною площею 160,2 кв.м. Покупцем вказаного майна стало ТОВ «Солярис», яке згодом зареєструвало право власності за собою, а потім 29.10.2013 вказане майно було продане та зареєстровано право власності за ТОВ «Регіонінвестгруп» та в подальшому згідно договору купівлі-продажу від 11.12.2013 було придбане [PERSON], яка зареєструвала право власності за собою та 16.04.2014 уклала договір купівлі-продажу вказаного нерухомого майна з позивачем. Позивач зазначає, що саме за таких обставин заступник прокурора Дніпропетровської області вважає, що є підстави витребування майна у неї, як у власника майна, оскільки рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 договір купівлі-продажу від 27.12.2012 визнано недійсним. Позовна заява заступника прокурора Дніпропетровської області обґрунтовується посиланнями на начебто бездіяльність Дніпровської міської ради, як власника майна, та тим, що прокурор самостійно має звертатись до суду з позовом про захист інтересів органу, який цього не здійснює. На даний час розгляд цивільної справи №199/8392/16 Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська триває. Крім того, позивач звертає увагу на те, що обізнаність щодо відчуження нежитлового приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпрі з боку Дніпровської міської ради встановлена постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27.04.2015, яка набрала законної сили 25.10.2016 (справа №804/53/15), на яку посилається заст. прокурора Дніпропетровської області в позові про витребування майна з володіння. У вказаному рішенні чітко засвідчуються факти обізнаності Дніпровської міської ради щодо відчуження вказаного нерухомого майна ще у 2012-2013 р.р. після реалізації майна та фактичного надходження коштів, частково списувались боргові зобовязання КЖЕП «Лівобережжя» Дніпровської міської ради перед бюджетом та кредиторами. Дніпровською міською радою добровільно та з власної ініціативи передавалось майно на баланс КЖЕП «Лівобережжя», не виконувались певні розпорядження, чим були створені умови для продажу майна Дніпровської міської ради в 2012-2013 р.р. Жодного разу Дніпровська міська рада не оспорювала ані дії, а ні документи щодо порядку реалізації майна. Строк позовної давності від дати біржових торгів 27.12.2012, встановлений для такого оскарження, сплинув 27.12.2015, а позов подано лише 17.11.2016 Позивач вважає, що Дніпровська міська рада в особі заст. прокурора Дніпропетровської області не визнає та оспорює її право власності на нежитлове приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпрі, тому позивач, посилаючись на те, що вона є власником вказаного нерухомого майна, а її право власності не визнається, оспорюється та заперечується Дніпровською міською радою в особі заст. прокурора Дніпропетровської області, з яким власник не знаходиться у зобовязальних чи інших відносинах з приводу спірної речі та внаслідок певних дій, виникла загроза порушення її права власності на майно, у звязку з чим просила визнати її, тобто [PERSON], добросовісним набувачем нежитлового приміщення № 40 у будинку №15 по пр. Мануйлівський у м. Дніпро, загальною площею 151,3 кв.м., реєстраційний номер обєкту нерухомого майна № 55929812101, номер запису про право власності 5371187, придбаного на підставі договору купівлі-продажу від 16.04.2014 та посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], та визнати за нею право власності на вказане нерухоме майно. У судовому засіданні позивач та представник позивача повністю підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні. У відповідному відзиві, який був підтриманий представником відповідача в судовому засіданні, звертається увага наступне. 17.11.2016 року заступником прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпропетровської міської ради подано позовну заяву про витребування з власності позивача на користь територіальної громади в особі Дніпропетровської міськради нежитлового приміщення №40, яке розташоване за адресою: проспект Мануйлівський (пр. Воронцова), будинок 15, м. Дніпро. 04 січня 2017 року АНД районний суд м. Дніпропетровська відкрив провадження у справі № 199/8392/16-ц, 15.03.2017 р. та 17.03.2017 р. постановлено ухвали, якими накладено арешт на нерухоме майно, та позивач вважає, що факт наявності даної судової справи підтверджує те, що Дніпровська міська рада не визнає та оспорює право власності позивача та посилається на ст. 392 ЦК України, з якої виникає право на захист прав: «лише внаслідок висловлювань та певних дій, виникає загроза порушення права власності на майно» тощо. Належних доказів на предмет порушення прав, позивач не надав. Згідно зі п. 1 наказу Комітету комунальної власності Дніпропетровської міської ради № 23-КВ від 26.02.2004 "Про зміну форми правового режиму майна, закріпленого за житлово-комунальними підприємствами" для забезпечення можливості здійснення житлово-комунальними підприємствами, за якими закріплено комунальне нерухоме майно, комерційної господарської діяльності, пов'язаної з використанням цих об'єктів та отриманням прибутку, було змінено форму правового режиму комунального нерухомого майна, закріпленого за ВРЖЕП АНД району, КВЖРЕП Індустріального району, КВЖРЕП Самарського району, КВЖРЕП Жовтневого району, КЖРЕВП Бабушкінського району, КВЖРЕП Кіровського району, КВЖРЕП Красногвардійського району, КВЖРЕП Ленінського району, КЖЕП "Лівобережжя", КЖЕП "Південне", КЖЕП "Центральний" та закріплено його за підприємствами на праві господарського відання. З огляду на те, що відчужене ліквідатором майно не було закріплене за підприємством на праві повного господарського відання, тому включене до ліквідаційної маси та відчужене ліквідатором без законних підстав. Дніпропетровською міською радою 02.03.2011 прийнято рішення №16/9, у пункті 1 якого зазначено: "Провести реорганізацію комунальних житлово-експлуатаційних підприємств, підпорядкованих департаменту житлово-комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради, шляхом передачі з їх балансу, зокрема, виробниче ремонтне житлово-експлуатаційне підприємство Амур-Нижньодніпровського району на баланс Комунальному підприємству "Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю" Дніпропетровської міської ради окремо розташовані нежитлові будівлі і споруди, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру." Попереднім балансоутримувачам у 4-місячний термін з дати прийняття цього рішення оформити відповідно до чинного законодавства України передачу об'єктів нерухомого майна та внести відповідні зміни до бухгалтерського обліку (п. 3 рішення № 16/9 від 02.03.2011). Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, що передбачено ст. 144 Конституції України. Проте, рішення сесії Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011 в повному обсязі не виконано, внаслідок чого на час визнання вказаного підприємства банкрутом нерухоме майно обліковувалося на балансі підприємства за відсутності правових підстав. Таким чином, на час включення майна банкрута до ліквідаційної маси та його продажу з торгів, ліквідатор не мав правових підстав для володіння та розпорядження спірним майном. Зазначені обставини встановлені ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 29.08.2016 у справі № 38/5005/6637/2012. Відсутність волі Дніпровської міської ради на продаж спірного нерухомого майна підтверджується також рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2011 у справі № 16/5005/15106/2011, яким задоволено позов Дніпропетровської міської ради до ВРЖЕП АНД району про зобовязання вчинити певні дії. Зокрема, вказаним судовим рішенням зобовязано ВРЖЕП АНД району передати шляхом підписання ліквідаційною комісією ВРЖЕП АНД району в особі її голови [PERSON] авізо та актів приймання-передачі зі свого балансу на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» ДМР 99 обєктів нерухомого майна, у тому числі й те, що є предметом даної справи. Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.12.2011 у справі №16/5005/15106/2011 набрало законної сили та відповідно до положень ст. 124 Конституції України є обовязковим до виконання на всій території України. Разом з тим, в повному обсязі зазначене рішення головою ліквідаційної комісії [PERSON] виконано не було, обєкти права комунальної власності, в порядку передбаченому чинним законодавством, на баланс КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю» передані не були, а в подальшому без належних на те підстав, без урахування рішення Дніпропетровської міської ради №16/9 від 02.03.2011, були включені ліквідатором підприємства-банкрута до ліквідаційної маси та реалізовані з прилюдних торгів. Вказані обставини підтверджуються вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.04.2016 у справі №201/17998/15-к, що набрав законної сили 23.05.2016, яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 382 КК України (умисне невиконання рішення суду, що набрало законної сили). Будь-які дії Дніпровської міської ради, вчинені в справі про банкрутство чи поза нею, не свідчать про наявність волі власника на вибуття спірного майна з власності, оскільки така воля може виражатися виключно в рішенні власника про відчуження нерухомого майна, винесеному на пленарному засіданні відповідної ради, а таке рішення Дніпровською міською радою щодо спірного майна не виносилось. На переконання представника відповідача, зазначені факти є свідченням того, що волевиявлення власника, Дніпровської міської ради, на продаж спірного нерухомого майна, було відсутнє, і доводи позивача, викладені у позовній заяві, є безпідставними. Також представником відповідача зазначено, що Дніпровською міською радою не оспорюється добросовісність набуття [PERSON] зазначеного вище нерухомого майна. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. Заслухав думку учасників справи та дослідивши надані докази, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. 16.04.2014 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, пр. Воронцова, будинок 15, приміщення 40, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 992. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 16.04.2014, номер запису про право власності: 5371187, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна: 55929812101. Предметом вказаного договору є нежитлове приміщення загальною площею 160,2 кв.м., про що свідчить копія відповідного договору, наданого позивачем. До укладення даного договору купівлі-продажу від 16.04.2014 вказане нежитлове приміщення належало [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 11.12.2013 за реєстровим №5900, право власності [PERSON] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.12.2013, реєстраційний номер обєкта нерухомого майна 55929812101. Будь-яких заборон чи спорів стосовно вказаного обєкта нерухомості станом на 16.04.2014 не було. Після придбання нежитлової будівлі №40 в будинку № 15 по пр. Мануйлівський (до перейменування Воронцова) у м. Дніпро (до перейменування Дніпропетровськ) загальною площею 160,2 кв.м., позивачем було здійснено реконструкцію вказаної нежитлової будівлі у відповідності до чинного законодавства. Відповідно до висновку експерта №80/17 від 14.03.2017 експертного оціночно-будівельного та будівельно- технічного дослідження за заявою гр. [PERSON] ринкова вартість обєкту нерухомого майна з урахуванням невідємних поліпшень, виконаних згідно реконструкції нежитлового приміщення, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Дніпро, проспект Мануйлівський, будинок 15, приміщення 40 (м. Дніпропетровськ, проспект Воронцова, будинок 15, приміщення 40) станом на 14.03.2017 складає 4\~583\~713 грн. (а.с. 53-77). У провадженні Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовом заступником прокурора Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради про витребування з власності позивача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради нежитлового приміщення №40, розташованого по пр. Мануйлівський, буд. 15 у м. Дніпрі (а.с. 113 - 122), при цьому підставу поданого прокурором позову, у тому числі, становлять приписи ст. 388 ЦК України, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з власності територіальної громади м. Дніпро в особі Дніпропетровської міської ради поза волею власника. Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності. Розвязуючи позовні вимоги, суд керується наступним. У відповідності до ст.\~41\~Конституції Україниправо приватної масності набувається в порядку, визначеному законом Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 317,\~319,\~321\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Можливість мати і здійснювати цивільні права і нести цивільні обов'язки нерозривно пов'язана із наявністю способів захисту цих прав і інтересів і дієвою процедурою їх застосування. Статтею 55 Конституції України гарантовано, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Стаття 16 ЦК України врегульовує судовий захист цивільних прав та інтересів судом. Та лише за умови порушення, невизнання або оспорювання прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави виникає потреба в застосуванні способів їх захисту. Частина 1 ст. 16 ЦК України (захист цивільних прав та інтересів судом) визначає право кожної особи і надає у ч. 2 цієї статті перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. За ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Втім, відповідачем в даній справі не тільки не оспорюється добросовісність набуття [PERSON] зазначеного вище нерухомого майна у власність, але й навпаки повністю визнається, тому суд позбавлений можливості дійти до висновку про наявність порушення прав позивача з боку відповідача та про застосування відповідного способу захисту, як наслідок. \~ \~ \~ \~ Щодо посилання представника позивача на норми ч. 2 ст. 5 ЦПК України, згідно з якою якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З огляду на зміст ч. 2 ст. 5 ЦПК України визначення судом у своєму рішенні способу захисту, який не суперечить закону, можливо за умови, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Втім, оскільки в даній справі добросовісність набуття [PERSON] у власність відповідачем не заперечується, а навпаки визнається, підстави для застосування судом ч. 2 ст. 5 ЦПК України відсутні. Щодо подання позовної заяви до [PERSON] до суду про витребування майна з володіння [PERSON], то під час розгляду цієї справи [PERSON] згідно зі\~статтею 388\~ЦК має право заперечувати проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що вона не знала і не могла знати (добросовісний набувач). У такому разі ані пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем, ані подання окремого позову з аналогічним предметом позову чинним законодавством не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту у розумінні стаття 16 ЦК, оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. У звязку з відмовою в задоволенні вимоги позову про визнання позивача добросовісним набувачем, не підлягає задоволенню, як похідна, й вимога позову про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed