Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Позивач ТОВ "Сол-Проперті" звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що 19.06.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачкою [PERSON] був укладений Кредитний договір. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між Банком та відповідачами був укладений Іпотечний договір від 12.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 12.12.2011 року між Банком та ТОВ "Кей-Колект" був укладений Договір факторингу № 1 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов яких Банк відступив Товариству свої права вимоги до позичальника та іпотекодавців за зобов"язаннями по Кредитному договором та Іпотечному договору відповідно. У зв"язку із порушеннями умов Кредитного договору позичальником, зокрема, щодо неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, ТОВ "Кей-Колект" у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами Договорів та вимогами діючого законодавства, шляхом набуття права власності на квартиру [ADDRESS]. 24.04.2015 року між ТОВ "Кей-Колект" та ТОВ "Сол-Проперті" був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У липні 2015 року позивачем було встановлено, що потрапити він до квартири не може, так як у ній проживають треті особи. Відповідачам було направлено вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення, але до цього часу квартиру не звільнено, відповідачі продовжують проживати у ній. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд задовольнити позов про усунення перешкод у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення з квартири [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності, а також стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Представники відповідачів у судовому засіданні просили прийняти рішення відповідно до вимог діючого законодавства. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідачів, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "Сол-Проперті" підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.06.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачкою [PERSON] був укладений Кредитний договір № 11360768000. В забезпечення виконання зобов"язань за кредитним договором між АКІБ "УкрСиббанк" та відповідачами [PERSON], [PERSON] був укладений Іпотечний договір від 12.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д., відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS]. 12.12.2011 року між АКІБ "УкрСиббанк" та ТОВ "Кей-Колект" був укладений Договір факторингу № 1 та Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов яких Банк відступив Товариству свої права вимоги до позичальника та іпотекодавців за зобов"язаннями по Кредитному договором та Іпотечному договору відповідно. У зв"язку із порушеннями умов Кредитного договору позичальником, зокрема, щодо неповернення кредиту, несплати процентів та комісій за користування кредитом, ТОВ "Кей-Колект" у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що було передбачено умовами Договорів та вимогами діючого законодавства, шляхом набуття права власності на квартиру [ADDRESS]. 24.04.2015 року між ТОВ "Кей-Колект" та ТОВ "Сол-Проперті" був укладений Договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. У липні 2015 року позивачем було встановлено, що потрапити він до квартири не може, так як у ній проживають треті особи. Товариством на адресу відповідачів було направлено вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення, але до цього часу квартиру не звільнено, відповідачі продовжують проживати у ній, що підтверджується Актом перевірки/огляду майна. У зв"язку з викладеним позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном шляхом виселення відповідачів. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 36 вказаного Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотеко держателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотеко держателем про задоволення вимог іпотеко держателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотеко держателя не перешкоджає іпотеко держателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно із ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб"єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов"язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Згідно із ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку та ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов"язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок чи житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 06.11.2015 року на адресу відповідачів було направлено вимогу про добровільне виселення та звільнення житлового приміщення протягом місяця з дня отримання вимоги, але до цього часу відповідачі добровільно не звільнили приміщення, у зв"язку з чим позивач позбавлений можливості розпоряджатися своїм майном. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності особи є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Згідно із ст. 316 ЦК України право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.. 317, 321 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правомочність володіння - це юридично забезпечена можливість власника бути в безпосередньому фактичному зв"язку з річчю. Володіння треба розуміти як постійну можливість матеріального зв"язку власника з річчю. Правомочність користування - це заснована на законі можливість вилучення корисних властивостей речі для задоволення потреб власника чи інших осіб. Правомочність розпорядження - це закріплена нормами права за власником можливість визначити долю належної йому речі шляхом знищення, відчуження або передачі її в тимчасове володіння іншим особам. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Статтею 383 ЦК України визначено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім"ї. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, той факт, що відповідачі без законних на те підстав проживають у [ADDRESS], чим перешкоджають позивачу у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Товариства є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню, а відповідачі - виселення з квартири [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: approved