Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

В травні 2016 року позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2010 року [PERSON] отримав кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно умов договору. 08 листопада 2014 року позичальник [PERSON] помер, однак станом на дату смерті в нього перед банком виникла заборгованість в розмірі 7910,97 грн, яка складається з: 7612,44 грн. заборгованості за кредитом; 298,53 грн. заборгованості за відсотками. Позивач зазначає, що [PERSON] постійно проживала разом із спадкодавцем, тому вона є спадкоємцем та прийняла спадщину. ПАТ КБ "ПриватБанк" було направлено претензії до Першої вінницької державної нотаріальної контори та відповідача, однак вони були залишені без виконанна, тому позивач змушений був звернутися до суду з позовом та просить у відповідності до вимог ст.ст. 1268, 1281, 1282 ЦК України стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнала, надала суду письмові заперечення проти позову та пояснила, що вона не приймала спадщину після смерті [PERSON], а також не проживала постійно з ним. Додатково зазначила, що вона претензію від позивача не отримувала, а лист-претензія від 18.11.2015 року був направлений більше ніж через рік від часу відкриття спадщини, тому він позбавлений права вимоги. Крім того, позивачем не надано суду доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке майно чи право на таке майно, та про те, що вона отримала останнє у спадщину. Просила відмовити ПАТ КБ "ПриватБанк" в задоволені даного позову. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 29.01.2010 року, [PERSON] отримав від позивача кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту та платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Договір укладений шляхом приєднання до умов договору, підтвердженням чому є підписана позичальником заява (а.с. 8) та Умови і Правила надання банківських послуг (а.с. 9-14). Відповідно до п. 6.5. Умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами Банку", з розрахунку 360 календарних днів на рік, якщо інше не передбачено умовами Правил. Згідно п. 9.12. Умов та правил надання банківських послуг, договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. Пунктом 5.2. "Правил користування платіжною карткою" визначено, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Разом з цим, суд встановив, що [PERSON] не виконав належним чином взяті на себе за договором зобов'язання, що призвело до утворення в нього перед банком заборгованості. З розрахунку заборгованості за договором №б/н суд встановив, що станом на 31.12.2015 року заборгованість [PERSON] перед позивачем за кредитом становить 7910,97 грн, яка складається з: 7612,44 грн. заборгованості за кредитом та 298,53 грн. заборгованості за відсотками (а.с. 4-7). За змістом ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 1054 ЦК України, визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Однак, згідно свідоцтва про смерть серії І-АМ № 301968, виданого 14.11.2014 року відділом ДРАЦС реєстраційної счлужби Вінницького МУЮ у Вінницькій області, [PERSON] помер 08.11.2014 року (а.с. 17). Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визнанні у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як роз'яснено в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 умовою для переходу в порядку спадкування права власності на обєкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Ст. 1268, 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Суд не приймає до уваги твердження позивача про те, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON], оскільки постійно проживала разом з ним на час відкриття спадщин, що підтвердується копіями їх паспортів, де зазначена їх реєстрація за спільною адресою, тому що відмітка в паспорті про реєстрацію не є беззаперечним доказом фактичного та постійного проживання. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз?яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції України, гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Тобто наявність або відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відмітка у паспорті про реєстрацію не має жодного значення при вирішенні питання щодо постійного та фактичного проживання чи не проживання особи у певному місці, оскільки така реєстрація лише є процедурою внесення особою місця свого проживання, тобто є лише технічною процедурою обліку громадян. Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалі Верховного Суду України від 03.11.2010 року по справі № 6-7165св09, де зазначено, що сама по собі реєстрація місця проживання разом з спадкодавцем на час відкриття сппадщини не може свідчити, відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України, про своєчасність прийняття спадщини. Судом встановлено, що [PERSON] з 2010 року по теперішній час проживає на с/т Ветеран, 36 ОСТ "Барський масив" с. Агрономічне Вінницького району Вінницької області, що підтверджується довідкою №120 від 25.05.2016 року голови ОСТ "Барський масив" (а.с. 43). Таким чином, для вирішення питання щодо прийняття спадщини, необхідно встановити сам факт постійного проживання зі спадкодавцем, а не лише реєстрацію за місцем відкриття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Суд критично оцінює пояснення представника позивача про те, що відповідач прийняла спадщину, оскільки доказів на підтвердження даного факту ним суду надано не було, а відповідач зазначає, що спадщину вона не приймала. Статтею 1281 ЦК України визначено, що спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Відповідно до частини 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Доказів того, що відповідач дійсно успадкувала належне на праві власності померлому майно, та чи було в дійсності таке майно в наявності в померлого, позивачем суду надано не було. З матеріалів справи вбачається, що позивачем 25 березня 2015 року на адресу Першої вінницької державної нотаріальної контори направлялась претензія кредитора(а.с. 20), що підтверджується реєстром поштових відправлень (а.с. 18-19). Разом з тим, слід зазначити, що в листі Першої вінницької державної нотаріальної контори, адресованому ПАТ "ПриватБанк" зазначено, що для заведення спадкової справи на підставі претензії, необхідно надати оригінал претензії, перевірити за даними Спадкового реєстру наявність або відсутність заповітів, спадкових договорів та спадкових справ, тобто отримати Витяг із Спадкового реєстру, який є платним (а.с. 21). Отже позивачу не було повідомлено хто є спадкоємцем після смерті [PERSON] та чи відкрита спадкова справа. Також, позивачем 18 листопада 2015 року було направлено [PERSON] лист-претензію про оплату заборгованості померлого [PERSON] (а.с. 22), що підтверджується реєстром поштових відправлень (а.с. 23-24). Однак доказів про те, що [PERSON] отримала претензію позивачем не надано. Крім того, дана претензія була надіслана позивачем в термін більше ніж рік від дня відкриття спадщини. Таким чином, суд приходить до висновку, по ПАТ "ПриватБанк" пропущено строк подання претензії, в зв'язку з чим позивач позбавлений права вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed