Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач), в інтересах якого діє адвокат Каченюк Олег Ігорович, звернувся 29.06.2021 (шляхом направлення позову поштовим зв`язком) в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивовано тим, що позивач надав в борг відповідачу позику в сумі 320000,00 доларів США, про що свідчить розписка відповідача від 21.01.2018; строк повернення позики - до 01.07.2018. Відповідач вчасно грошові кошти не повернув, що стало підставою для звернення до суду. Крім того, позивач ставить вимогу про стягнення з відповідача 3 % річних, що становить 28773,70 доларів США, та стягнення витрат на сплату судового збору. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому підтвердив факт укладання розписки, водночас зазначив, що сторонами не дотримано вимог чинного законодавства щодо письмової форми правочину, та що за цією угодою грошові кошти фактично не передавались. Ухвалою суду від 08.07.2021 відкрито провадження у справі; розгляд призначено в загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 12.10.2021 заяву Каченюка Олега Ігоровича , який діє в інтересах позивача, про забезпечення позову, задоволено; забезпечено позов шляхом накладення арешту на все рухоме і нерухоме майно, що належить на праві власності відповідачу. Ухвалою суду від 22.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду; у задоволенні клопотання відповідача про закриття провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі; просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики в сумі 320000,00 доларів США, 3 % річних в сумі 28773,70 доларів США, а також судові витрати. які складаються із судового збору за подання позовної заяви та заяви про забезпечення позову. У судовому засіданні відповідач заперечив проти задоволення позову; зазначив, що сторонами не дотримано письмової форми договору; крім того, зазначив, що він раніше був співзазновником ТОВ "Агея" та склав таку розписку в інтересах товариства, але не отримуючи фактично позику; після його виключення зі складу співзасновників розписка залишилась в кабінеті та він не мав змоги її забрати; до правоохоронних органів не звертався; листування із засновниками товариства вів з приводу повернення особистих речей; листування з приводу розписки від 21.01.2018, зокрема щодо не отримання грошових коштів, з керівництвом ТОВ "Агея" не вів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Відповідно до частини першої ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до частини першої ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України). Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.1 та ч. 2 ст. 207 ЦК (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважає-ться таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. В силу ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із норм ст. 1051 ЦК України слідує, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У свою чергу, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. На підставі частин 1-3 статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність оригіналу боргової розписки в кредитора свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Відповідно до ч. 1, ч. 5 та ч. 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник позивача, в особі представника Каченюка О.І., на підтвердження укладання 21.01.2018 договору між позивачем та відповідачем, фактичного отримання відповідачем грошових коштів в сумі 320000,00 доларів США та встановлення строку повернення позики до 01.07.2018 надав суду оригінал розписки. Згідно з розпискою [PERSON] 21.01.2018 отримав від [PERSON] в борг грошові кошти в сумі 320000,00 доларів США строком до 01.07.2018. [PERSON] підтвердив складання такої розписки, водночас заперечив факт реального отримання позики, разом з тим, доказів на підтвердження заперечень суду не надав. Ураховуючи викладене, суд вважає доведеним факт укладання договору позики у письмовій формі; відповідач отримав грошові кошти в сумі 320000,00 доларів США, які вчасно - до 01.07.2018 не повернув позивачу; у позивача виникло право вимоги щодо повернення позики. Таким чином, вимога про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки ст. 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3% річних за основу має братись прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті. 3% річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такі висновки містяться упостанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц (провадження№14-446цс18), які суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Таикм чином, вимога позивча про стягнення з відповідача, окрім суми основного боргу за договором позики, 3% річних, що становить за період з 01.07.2018 по 29.06.2021 28773,70 доларів США ( 320000,00 доларів США*3%*1094 (кількість днів прострочення)/365=28773,70 доларів США, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо стягнення з відповідача суми боргу у іноземній валюті, суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити у грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Висновок про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, який суд враховує на підставі частини 4 статті 263 ЦПК України при застосуванні наведених норм права до спірних правовідносин. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в сумі 11350,00 грн. та за подання заяви про забезпечення позову в сумі 454,00 грн.

Outcome: approved