Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

В лютому 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до Комунального підприємства «Дезінфекція» Дніпропетровської обласної ради про стягнення заробітної плати, компенсації за невикористані дні відпустки, оплати листка непрацездатності і виплати зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні і видачі трудової книжки, в якій позивач просив: -стягнути з відповідача заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 26444,00 грн.; -компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 2714,20 грн.; -оплату листка непрацездатності у сумі 7853,02 грн.; -стягнути виплату за затримку видачі трудової книжки у сумі 10313,96 грн.; - стягнути виплату за затримку виплати суми коштів, належних при звільненні, у сумі, розрахованої із середньої заробітної плати 542,84 грн., виходячи з дати здійснення такої виплати. В обґрунтування позову, позивач зазначав, що в період з 27.11.2019 року працював на КП «Дезінфекція» ДОР виконуючим обов`язки генерального директора. 08 січня 2020 року [PERSON] подав до Дніпропетровської обласної ради заяву про звільнення за власним бажанням за ст.38 КЗпП з 22 січня 2020 року. 21 січня 2020 року, позивач був госпіталізований в реанімаційне відділення міської клінічної лікарні №6, про що позивач повідомив відповідача 22 січня 2020 року, на що ним було отримано відповідь, що розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради №6-КП від 22.01.2020 року про звільнення позивача з 22.01.2020 року та призначення нового керівника з 23.01.2020 року вже затверджене. Після закінчення лікування та отримання листка непрацездатності, в день виписки, 03.02.2020 року, позивач передав усе майно, документацію, ключі і печатку новому керівнику Калустяну А.А. В цей день позивач не отримав ні наказу про звільнення, ні письмового повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, ні трудової книжки, ні самої заробітної плати. 07 лютого 2020 року позивач особисто звернувся до КП «Дезінфекція» ДОР із заявою про розрахунок, однак і в цей день не отримав ні трудової книжки ні розрахунку. З посиланням на ст.43 Конституції України, ст.ст.47,116,117,235 КЗпП України, прохав задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Ухвалою суду від 17.03.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, справа розглянута без повідомлення (виклику) сторін. Сторонам було направлено копію ухвали від 17.03.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. З урахуванням вимог ст.ст.19,274,276,277 ЦПК України, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи; особи, які беруть участь у справі, не викликались. Представник відповідача, в межах встановленого судом строку, надав суду відзив на позовну заяву, згідно якого позов не визнав, висловив незгоду із заявленими вимогами позивача та зазначав, що згідно Наказу №4 від 24.02.2020 року, [PERSON] було включено в розрахункову відомость з виплатою заробітної плати за січень та лютий 2020 року, згідно якої позивачу були нараховані кошти за фактично відпрацьований ним час, що свідчить про безпідставність вимог в цій частині. Стосовно листка непрацездатності, відповідач звернув увагу суду, що відповідно до вимог законодавства, кошти за листком непрацездатності оплачуються роботодавцем на користь позивача лише за перші 5 дні, що становитиме 2804,65 грн., щодо вимог позову про виплату коштів за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач зазначив, що положення ст.117 КЗпП України, не розповсюджуються на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення. В свою чергу, [PERSON] , до суду було надано відповідь на відзив, у якому позивач спростував міркування та доводи представника відповідача та наполягав на задоволенні позову, з підстав наведених у його мотивувальній частині. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Статтею 15 ЦК України визначено право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Встановлено, що [PERSON] з 27 листопада 2019 року працював виконуючим обов`язки генерального директора комунального підприємства "Дезінфекція" Дніпропетровської обласної ради", згідно розпорядження голови Дніпропетровської обласної ради № 126-КП від 24.10.2019 (а.с.5). 08 січня 2020 року [PERSON] подав заяву до Дніпропетровської обласної ради про звільнення за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 22 січня 2020 року (а.с.6). Відповідно до листка непрацездатності АДЮ № 012592 , позивач протягом 21 січня 2020 року по 03.02.2020 року перебував на лікуванні в міській клінічній лікарні № 6 (а.с.7). Розпорядженням голови Дніпропетровської обласної ради № 6-КП заяву позивача задоволено і звільнено його з посади 22 січня 2020 року, відповідно до ст.38 КЗпП України (а.с.8). Після закінчення лікування і отримання листка непрацездатності, в день виписки 03 лютого 2020 року, позивач за Актом прийому-передачі від 03.02.2020 року передав усе майно, документацію, ключі і печатку новому керівнику виконуючому обов`язки генерального директора Калустяну Артему Артуровичу (а.с.9-11). Доказів отримання позивачем цього дня наказу на звільнення, письмового повідомлення про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, трудової книжки та нарахованої заробітної плати, матеріали справи не містять. 07 лютого 2020 року позивач особисто звернувся в КП "Дезінфекція" Дніпропетровської обласної ради" із заявою про розрахунок, однак і в цей день не отримав ні трудової книжки ні повного розрахунку (а.с.12). Звернувшись до суду позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у розмірі 26444 грн., зазначивши, що під час звільнення відповідач не провів з ним остаточний розрахунок за грудень 2019 року (16828 грн.) та січень 2020 року (за 12 відпрацьованих днів - 9616 грн.). Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічні положення має ч.1 ст.115 Кодексу законів про працю України. Разом з тим, починаючи з грудня 2019 року відповідач не виплачував позивачу нараховану йому заробітну плату, заборгованість по якій за період з грудня 2019 року по січень 2020 року включно, становить 26444 грн., та складається з: 16828 грн. - за грудень 2019 року та 9616 грн. - за 12 робочих днів у січні 2020 року (по 20 січня включно), що підтверджується Наказом генерального директора КП "Дезінфекція" ДОР" №30Л від 28.12.2018 року, табелями обліку робочого часу за грудень 2019, січень 2020 року та копіями розрахункових листів, які суд приймає в якості належного доказу, у відповідності до наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року №489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» (а.с. 13-14). В той же час, відповідачем до відзиву на позовну заяву, надано копію Наказу в.о. генерального директора КП "Дезінфекція" ДОР" №4 від 24.02.2020 року, яким [PERSON] було включено в розрахункову відомость з виплатою заробітної плати за січень та лютий 2020 року, однак належних доказів повного розрахунку з позивачем по заборгованості із заробітної плати, відповідачем надано не було. Окрім того, доповідною запискою головного бухгалтера КП "Дезінфекція" ДОР", доданою відповідачем до відзиву, також визнано факт наявності заборгованості перед [PERSON] за грудень 2019 року та січень 2020 року. Однак, у день звільнення відповідач не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату. Також, не було виконано зазначеного обов`язку з боку відповідача і після отримання письмової заяви від [PERSON] від 07.02.2020 року. Доводи представника відповідача з приводу того, що заробітна була виплачена позивачу, судом до уваги не приймається та висновків суду не спростовує, так як належних доказів повного розрахунку з позивачем по заборгованості із заробітної плати відповідачем надано не було. Надані суду численні документи щодо господарської діяльності КП зазначених висновків суду також не спростовують. Надана суду розрахунково-платіжна відомість № 0000000001 щодо нарахування позивачу грошових коштів за листопад 2019 року та лютий 2020 року судом до уваги не приймається, оскільки не входить до предмету доказування у справі. За таких обставин, суд вважає необхідним стягнути з Комунального підприємства «Дезінфекція» Дніпропетровської обласної ради на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з грудня 2019 року по 20 січня 2020 року у розмірі 26444,00 грн. (16828 грн. за грудень 2019 року + 9616 грн. за 12 робочих днів січня 2020 року), у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи спір в частині компенсації за невикористані дні відпустки суд виходить з наступного. Відповідно до ст.83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно з положеннями ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства, або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Тобто компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати, тому звернення до суду за захистом такого права не обмежено будь-яким строком. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.23 постанови «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року, № 13 що розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. У пункті 11 постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 р. зазначено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК). Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 р., обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Пунктом 7 розділу IV Порядку визначено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно колективного договору, прийнятого на загальних зборах трудового колективу КП «Дезінфекція» ДОР» 07.08.2017 року, щорічна відпустка позивача складає 34 календарних дні, 24 дні основної відпустки, 7 днів додаткової відпустки згідно п. 5.6. колективного договору і 3 дні додаткової відпустки згідно п. 7.4. колективного договору (а.с. - додаток відзиву). За період з 27 листопада 2019 року по 22 січня 2020 року кількість належних позивачу днів відпустки складає 5 календарних днів. За розрахунком позивача, з яким суд погоджується, середня заробітна плата відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 №100, складає 542,84 грн. Сума компенсації за 5 невикористаних днів відпустки, відповідно складатиме 2714,20 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Відповідачем не було надано суду свого розрахунку вказаної грошової компенсації за невикористану відпустку [PERSON] , не надано доказів на спростування наведених позивачем розрахунків, не зазначено доказів такої сплати, та не спростовано належними, достовірними та допустимими доказами заявлені позивачем вимоги в цій частині, відтак, відповідні вимоги позову - підлягають задоволенню. Вирішуючи вимоги позову в частині оплати листка непрацездатності суд виходить з наступного. Статтею 19 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою праце\-здатності мають застраховані особи - громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їхніх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), зайняття підприємницькою та іншою діяльністю, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч.2 ст. 22 зазначеного Закону (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Виходячи з системного аналізу зазначених норм, суд приходить до висновку, що працівник, страховий випадок якого настав до моменту звільнення, є застрахованим, а допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується йому за весь період відновлення працездатності, незалежно від звільнення особи під час такого періоду. В свою чергу, відшкодування певної частини такої допомоги на користь роботодавця проводиться Фондом під час їх взаємодії, порядок якої визначений законом. Відповідно до частини першої ст. 31 цього Закону підставою для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності є виданий у встановленому порядку листок непрацездатності. Відповідно до ч.1 ст. 32 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» документи для призначення допомоги по тимчасовій непрацездатності, по вагітності та пологах розглядаються не пізніше десяти днів з дня їх надходження. Як вбачається з матеріалів справи, лікарняний листок [PERSON] серії АДЮ № 012592 був переданий позивачем та прийнятий в.о. генерального директора [PERSON] за Актом прийому-передачі 03.02.2020 року. Відповідно до п.2 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавець зобов`язаний: 1) надавати та оплачувати застрахованим особам у разі настання страхового випадку відповідний вид матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг згідно із цим Законом; 8) подавати звітність до Фонду у строки, в порядку та за формою, що встановлені правлінням Фонду. З доданих до відзиву відповідачем документів і даних Пенсійного фонду України наданих позивачем, жодних дій по розрахунку листка непрацездатності АДЮ № 012592 від 03 лютого 2020 року, подачі заяви-розрахунку до Фонду соціального страхування України, комунальним підприємством "Дезінфекція" Дніпропетровської обласної ради" не проводилося. Відповідно до п.5 ст.15 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», роботодавець несе відповідальність за: 2) несвоєчасне подання або неподання відомостей, встановлених цим Законом; 4) шкоду, заподіяну застрахованим особам або Фонду внаслідок невиконання або неналежного виконання обов`язків, визначених цим Законом. Враховуючи наведене та з урахуванням бездіяльності роботодавця щодо сплати за його кошт перших днів тимчасової непрацездатності відповідача та невиконання обов`язку щодо подачі заяви-розрахунку для надання матеріального забезпечення застрахованим особам, який є підставою для здійснення Фондом фінансування страхувальників, суд вважає обґрунтованими вимоги позову в цій частині та такими, що підлягають задоволенню, зокрема стягненню коштів з відповідача згідно лікарняного листка АДЮ № 012592 від 03 лютого 2020 року за 14 днів (з 21 січня 2020 року по 03 лютого 2020 року) непрацездатності. Розраховуючи суму, що підлягає стягненню, суд погоджується з розрахунком позивача, здійсненим відповідно до Постанови КМУ " Про обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням" від 26.09.2001 № 1266, відповідно до якого, середньоденна заробітна плата складає 560,93 грн., отже сума оплати 14 днів непрацездатності складає 7853,02 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Щодо вимог позову про стягнення коштів у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні і затримки видачі трудової книжки з вини власника суд зазначає наступне. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу (частина 5 статті 235 КЗпП України). Судом встановлено, що на момент звільнення позивача, 22.01.2020 року, останній був тимчасово непрацездатним та з`явився на роботу 03.02.2020 року, в день виписки з лікарні. Як вбачається з пояснень позивача, трудова книжка була отримана позивачем лише 19.02.2020 року. Відповідачем жодним чином не спростовувалися зазначені обставини, а тому, суд приходить до висновку про наявність підстав для застосування положень ч.5 ст.235 КЗпП України та стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. ч. 1, 7 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною 1 статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивач на день звільнення не працював, та 07.02.2020 року звернувся до відповідача з письмовою заявою з вимогою про здійснення розрахунку. Однак, як встановлено судом, відповідач як наступного дня після отримання заяви, так і на день розгляду справи, не провів з позивачем остаточний розрахунок та не виплатив йому нараховану заробітну плату, не здійснив оплату лікарняного листка та компенсації за невикористані дні відпустки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 18 січня 2017р. у справі № 6-2912цс16, не можна погодитись із тим, що за порушення трудових прав працівника при одному звільненні можливе одночасне застосування стягнення середнього заробітку як за статтею 117 КЗпП України так і за статтею 235 КЗпП України, тобто подвійне стягнення середнього заробітку, оскільки це буде не співмірно з правами працюючого працівника, який отримує одну заробітну плату. У положеннях статей 117, 235 КЗпП України йдеться про відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час одного й того ж прогулу працівника задля компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Таким чином, ураховуючи, що більш тривале порушення трудових прав позивача викликане затримкою розрахунку при звільненні, суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення статті 117 КЗпП України, з відмовою у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за ст.235 КЗпП України. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 25 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середня заробітна плата позивача, як вже було встановлено судом відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100, складає 542,84 грн. Суд зазначає, що середній заробіток має розраховуватися за період, починаючи з дня, наступного за днем передбаченим законом для розрахунку з позивачем, за його заявою, а саме, після 08.02.2020 року, тобто з 10.02.2020 року і по день розгляду справи судом, оскільки розрахунок з позивачем на день розгляду справи судом не проведено. Кількість робочих днів, згідно встановленого п`ятиденного режиму роботи на підприємстві за період з 10.02.2020 року по 12.05.2020 року складає 64 дні. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, складає: 64 дні х 542,84 грн. = 34741,76 грн., які підлягають стягненню з відповідача. Позивач заявивши вимогу про стягнення заробітку за час затримки розрахунку, не визначив остаточно її розмір, внаслідок труднощів позивача з її точного розрахунку у числовому вираженні, оскільки дата ухвалення рішення не була відома заздалегідь, а тому стягнення суми середнього заробітку у розмірі, визначеному судом не є виходом за межі позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з КП «Дезінфекція» ДОР» на користь [PERSON] слід стягнути нараховану, але не виплачену заробітну плату за період грудень 2019 року - січень 2020 року у розмірі 26444 грн., компенсації за невикористані дні відпуски - 2714 грн., оплати листка непрацездатності - 7853 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 34741,76 грн., у зв`язку з чим, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн. за позовні вимоги майнового характеру, які підлягають відшкодуванню за рахунок позивача, в свою чергу, за позовною вимогою про стягнення заробітної плати, позивач був звільнений від сплати судового збору на підставі Закону, а тому, зазначені витрати у розмірі 840,80 грн. слід стягнути з відповідача в рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial