Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 27.07.2016 (Т. 1 а.с. 77-81), стягнути з відповідача на заборгованість в розмірі 23341,28 доларів США та 660 грн. Позов мотивував тим, що 16.02.2006 між АТ «[PERSON] (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №53/ЗЛ/МЖК, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти в розмірі 47000 доларів США на строк до 15.02.2021 зі сплатою за користування кредитом 12% річних, на придбання квартири за адресою: м. Львів, вул. Трильовського, 23/1, вартість згідно з експертною оцінкою якої становить 297\~000 грн., погоджена заставна вартість 237\~600 грн. [PERSON] видавався позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок позичальника та проплатою на поточний рахунок продавця. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав, надав відповідачу грошові кошти у розмірі 47000 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером №347965 від 17.02.2006. В свою чергу, відповідач належним чином не виконала свої зобовязання за договором, у звязку з чим станом на 07.07.2016 утворилась заборгованість у розмірі 23341,28 доларів США та 660 грн., з яких: 19717,66 доларів США неповернута сума кредиту, в тому числі 5205,66 доларів США прострочена заборгованість; 2004,64 доларів США прострочені відсотки, 1618,98 доларів США пеня, нарахована за період з 08.07.2015 по 07.07.2016, та 660 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту. Відповідач [PERSON] через свого представника [PERSON] предявила до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила визнати недійсним п.2.1 кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, укладеного між нею та АТ «[PERSON] (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», у частині надання кредиту в доларах США; визнати даний кредитний договір таким, що укладений в національній валюті України гривні, а саме, в сумі 239700 грн. на умовах, визначених у договорі. Позов мотивувала тим, що згідно з п. 2.1 кредитного договору банк видає позичальнику кредит в сумі 47000 доларів США на строк до 15.02.2021, проте докази видачі таких коштів відсутні. Оскільки кошти були надані в споживчих цілях для придбання житла, відтак, оскаржуваний кредитний договорів є договором споживчого кредиту. Такий договір не відповідає вимогам ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), якою передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобовязаний повідомити споживача у письмовій формі, серед іншого, про умови кредитування, проте, окремий письмовий документ з такою інформацією їй не надавався. Крім цього, договір не відповідає п.2 ч.4 ст. 11 цього Закону, оскільки не містить детального розпису загальної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, повязаних з отриманням, обслуговуванням, погашенням кредиту. Визначити суму процентів, що підлягає сплаті щомісяця, а також суму процентів, яку потрібно буде сплатити за весь час дії договору з будь-якого пункту договору, неможливо. Вказане свідчить про недосягнення сторонами згоди з істотної умови повернення кредиту, коли розбіжності не були врегульовані сторонами. Крім цього, умова договору щодо повернення кредитних зобовязань в іноземній валюті при зміні курсу долара США відносно національної валюти з його збільшенням від 5 до 8 разів в порівнянні з курсом долара США на момент вчинення правочину (5,1 грн. за 1 долар США) є несправедливою щодо позичальника. Вищенаведена умова кредитного договору суперечить принципу добросовісності, що є наслідком істотного балансу договірних прав і обовязків на погіршення становища споживача. Крім цього, порядок погашення кредиту, що є істотною умовою договору, не відповідає вимогам Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим Постановою правління НБУ №119 від 26.03.1998 (чинної на момент укладення кредитного договору), Генеральної ліцензії банку на право здійснення валютних операцій та вимогам Інструкції про касові операції в банках України. Порядок повернення кредитних зобовязань банком проводився поза межами Генеральної ліцензії НБУ на здійснення операцій з валютними коштами та, відповідно є несправедливим по відношенню до позичальника. Таким чином, позичальника було введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою на умовах, вказаних у договорі. Крім цього, умови спірного договору вводять позичальника в оману стосовно таких істотних характеристик як валюта кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання, а також стосовно очікування результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості. Ствердила, що іноземної валюти в розмірі 47000 доларів США не отримувала, а на поточний рахунок, відкритий в банку в національній валюті №262001067411, перераховано 239700 грн., які в цей же день, перераховано позичальником на виконання укладеного договору купівлі квартири. Жодних доказів щодо заявки позичальника про надання доручення банку на продаж валюти за кредитним договором в розмірі 47000 доларів США на міжбанківській біржі чи заяви на отримання 47000 доларів США через операційну касу банку, немає. Оскільки спірний договір фактично був укладений в національній валюті, тому відносини між сторонами мають бути врегульовані саме таким договором. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, зустрічні позовні вимоги заперечила з підстав, що викладені у запереченнях проти зустрічного позову та письмових поясненнях. Зазначила, що факт видачі (перерахунку) відповідачу за первісним позовом грошових коштів у розмірі 47000 доларів США підтверджується меморіальним ордером №347965 від 17.02.2006 та випискою за особовими рахунками з 16.02.2006 по 11.08.2010. Крім цього, відповідач в анкеті-заяві на отримання кредиту від 14.02.2006 самостійно вказала про бажання отримати кредит в сумі 47000 доларів США у безготівковій формі надання кредиту, аналогічні умови були погодженні сторонами при підписанні кредитного договору. Заперечила посилання сторони позивача за зустрічним позовом щодо ненадання банком інформації про істотні умови кредитного договору та сукупну вартість кредиту. Ствердила, що [PERSON] ознайомлено з умовами кредитування, сукупною вартістю кредиту, а також з обовязком повернення кредиту та оплату відсотків за користування таким саме у доларах США. Вказала, що з дня подачі заяви на отримання кредиту (14.02.2006) до дня підписання кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК (16.02.2006) та дня фактичного отримання кредиту (17.02.2006), [PERSON] мала достатньо часу для детального і досконалого вивчення та аналізу усіх умов кредитування, порівняння таких з іншими пропозиціями на ринку та отримання фінансових, юридичних та інших необхідних консультацій фахівців. Крім цього, той факт, що позивач з лютого 2006 року до жовтня 2014 року сплачувала платежі на повернення кредиту та нарахованих відсотків, є доказом того, що остання розуміла умови кредитування, характер процентної ставки за кредитом, в тому числі валюту зобовязання, та погоджувалася з ними. Зазначила, що долучений до матеріалів справи меморіальний ордер складений в електронній формі, що відповідає вимогам п. 4.10 Постанови правління НБУ №254 від 18.06.2003 «Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України», яким передбачено складення первинних документів на паперових носіях або в електронній формі. Так, роздрукований 26.06.2015 меморіальний ордер не містить електронного цифрового підпису/електронного коду працівника банку, а є завізований штампом банку та підписом особи, що надала даний документ із автоматизованої банківської системи. Щодо найменування банку зазначила, що станом на 17.02.2006 назва банку була АТ «[PERSON] (Україна)» (код МФО 325365), станом на 26.06.2015 назва банку змінена на ПАТ «Кредобанк» (код МФО 325365), що є правонаступником всіх прав та обовязків ВАТ «Кредобанк», який в свою чергу є правонаступником всіх прав та зобовязань Акціонерного товариства «Західно-Український [PERSON]» і Акціонерного товариства «[PERSON] (Україна)». Враховуючи, що код банку залишився незмінним, програма автоматично підтягнула актуальну назву банку, що не є внесенням змін в первинний документ, а є виключно специфікою програмного забезпечення. Вважає твердження сторони відповідача за первісним позовом про те, що рахунок №29094127067411 належить до рахунків для обліку сум заборгованостей самого банку перед своїми клієнтами, необґрунтованим, оскільки фактично рахунок №2909 і є рахунком, який відображає зарахування коштів за кредитним договором від клієнта до банку в рахунок погашення заборгованості; зарахуванням грошових коштів з цільовим призначенням погашення заборгованості та процентів за кредитом на свій рахунок №29094127067411 банк фактично приймав дострокове виконання позичальником зобовязань за кредитним договором. В подальшому, кошти зараховані на рахунок №29094127067411 розподілялися на відповідні рахунки, призначені для погашення кредитної заборгованості: строкової заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості по кредиту, нарахованих відсотків тощо, що і є відображено у виписці про рух коштів по рахунку №29094127067411. Просила суд первісні позовні вимоги з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог задовольнити в повному обсязі, у задоволенні зустрічних відмовити. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] у судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали з підстав, що викладенні у письмових запереченнях проти первісного позову, зустрічну позовну заяву підтримали, надали пояснення аналогічні змісту такої та письмовим поясненням. Додатково зазначили, що п. 3.9 кредитного договору щодо погашення кредиту на рахунок №29094127067411 є недійсним, оскільки договір на обслуговування такого між банком та позичальником не укладався, вказаний рахунок не є рахунком клієнта. Крім цього, договір на розрахунково-касове обслуговування з клієнтом банком не укладався і поточний рахунок (рахунок 2620, що призначений для обліку коштів клієнта) в іноземній валюті не відкривався, що свідчить про те, що кредитно-валютний договір банком у повному обсязі не виконано, а грошові кошти були видані в гривні. Вважають, що [PERSON] введено в оману щодо права банку на проведення операцій з готівковою іноземною валютою (повернення кредиту через касу банку), на умовах, визначених договором. Крім цього, вказали, що меморіальний ордер №347965 від 17.02.2006 не є належним та допустимим доказом надання кредиту в доларах США, є сфальсифікованим посадовими особами банку та таким, що не відповідає вимогам нормативно-правових актів НБУ, оскільки на такому банк платника та отримувача зазначено як ПАТ «Кредобанк», проте, згідно з кредитним договором від 17.02.2006, такий видавався АТ «Кредит Банк «Україна». Крім цього, на такому відсутні підписи осіб, відповідальних за здійснення операцій та правильність її оформлення. Також, не є належним доказом копія заяви на видачу готівки від 17.02.2006, оскільки на такій в порушення пунктів 2.15, 2.16 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою правління НБУ №254 від 18.06.2003, відсутній відбиток штампу банку на підписі відповідального виконавця, відсутній номер примірника, а підпис, у тому числі позичальника, ідентифікувати неможливо. Крім цього, на копії заяви на видачу готівки банком зазначений символ звітності перед НБУ «1-ПБ», що згідно з Постановою правління НБУ №124 від 19.03.2003 «Про затвердження організації статистичної звітності, що надається до Національного банку України» відноситься до фінансових операцій з нерезидентами України, в той час як позичальник є резидентом. Вважають, що позивачем за первісним позов не доведено видачу кредиту в розмірі 47000 доларів США, у звязку з чим, первісний позов задоволенню не підлягає. Просили суд вимоги зустрічного позову задовольнити, визнати те, що кредит наданий в національній валюті в сумі 239700 грн., а окремі пункти кредитного договору визнати недійсними. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов необхідно задовольнити частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що 14.02.2006 [PERSON] звернулася до АТ «[PERSON] (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», із заявою на отримання кредиту в розмірі 47000 доларів США на термін 15 років (Т.1 а.с. 179-180). 16.02.2006 між АТ «[PERSON] (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк», та [PERSON] укладено кредитний договір №53/ЗЛ/МЖК, за умовами якого позичальнику надано грошові кошти у розмірі 47000 доларів США на строк до 15.02.2021 зі сплатою за користування кредитом 12 % річних, на придбання квартири за адресою: [ADDRESS], вартість згідно з експертною оцінкою якої становить 297\~000 грн., погоджена заставна вартість 237\~600 грн. (п.п. 2.1, 2.2, 3.2) (Т.1 а.с. 10-11). Відповідно до п. 2.4. цього договору кредит видавався на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання. Відповідно до п. 3.1 кредитного договору за надання кредиту позичальник сплачує банку комісію в розмірі 1% від суми кредиту за видачу кредиту, комісія сплачується в гривнях по курсу НБУ на день видачі кредиту та комісію за розгляд кредитної заявки в розмірі 100,00 грн. Щомісячна комісія за управління кредитом складає 60,00 грн. Згідно з п. 4.1 кредитного договору, позичальник зобовязався повернути банку кредит в повному обсязі в порядку і терміни передбачені цим договором та/або додатками до нього. Повернення суми кредиту здійснюється щомісячно, рівними частинами по 262 дол. США, не пізніше останнього робочого дня поточного місяця, якщо інше не передбачено цим Договором та/або додатками до нього. Останній платіж дорівнює залишку заборгованості по кредиту. Пунктом 4.7 вказаного кредитного договору сторонами погоджено черговість погашення заборгованості за цим договором, а умовами пункту 4.8 кредитного договору право позичальника та умови дострокового повернення кредиту. Крім цього, відповідно до п. 5.1 кредитного договору за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2 цього договору, але не менше однієї гривні за кожен день прострочення. За невиконання взятих на себе зобовязань по поверненню кредиту позичальник, крім сплати пені, відшкодовує банку заподіяні збитки в повному обсязі, в тому числі й упущену вигоду (п. 5.2 ). Відповідно до п. 9.5 цього договору, шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує, що ознайомився з діючими тарифами банку. Крім цього, 16.02.2006 на виконання умов кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, згідно з заявою відповідача про відкриття поточного рахунку у валюті гривня та долар США, між [PERSON] та АТ «[PERSON] (Україна)», правонаступником якого є ПАТ «Кредобанк» укладено договір банківського рахунку (учасника програми цільового житлового будівництва), відповідно до умов якого банком відкрито відповідачу поточний рахунок №2620001067411 в національній валюті, а також договір банківського рахунку (фізичних осіб), відповідно до умов якого банк відкрив [PERSON] поточний рахунок №2620001067411 в іноземній валюті (долар США) (Т. 1 а.с. 212-214, 216-218). Відповідно до п. 2.6 кредитного договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника, з подальшою конвертацією у гривню і зарахуванням на поточний рахунок позичальника та проплатою на поточний рахунок продавця. Судом встановлено, що банк свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, видавши (перерахувавши) [PERSON] грошові кошти у розмірі 47000 доларів США на поточний рахунок (Кредит-№2620001067411), що підтверджується меморіальним ордером №347965 від 17.02.2006, оригінал якого оглянутий в судовому засіданні (Т.2 а.с. 48). Згідно з ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У відповідності до статей 526,\~530 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно зі ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Встановлено, що 28.07.2015 позивачем на адресу відповідача скеровано письмове повідомлення-вимогу про дострокове повернення кредиту, сплату нарахованих відсотків та штрафних санкцій, а також розяснено наслідки невиконання такого повідомлення, проте, останнє залишене відповідачем без реагування, заборгованість у добровільному порядку не погашена (Т. 1 а.с. 20). У звязку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязання за кредитним договором №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, станом на 07.07.2016 утворилась заборгованість, яка згідно з розрахунком, наданим позивачем, становить 21\~722,30 доларів США та 660 грн., з яких: 19\~717, 66 доларів США неповернута сума кредиту, в тому числі 1\~799,66 доларів США прострочена заборгованість; 2\~004,64 доларів США прострочені відсотки; 660 грн. прострочена сума комісії за адміністрування кредиту (Т. 1 а.с. 82-86). Згідно з розрахунком пені за простроченою заборгованістю за кредитним договором №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, станом на 07.07.2016 заборгованість за пенею, нарахованою за період з 08.07.2015 по 07.07.2016, становить 1\~618,98 доларів США (Т. 1 а.с. 87). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчиняться у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, який детально регламентує порядок визнання правочинів недійсними, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Підставами для визнання недійсними окремих частин кредитного договору, на думку позивача за зустрічним позовом, є серед іншого ненадання позивачем інформації про істотні умови кредитного договору, а також ведення позичальника в оману стосовно таких істотних характеристик як валюта кредитних коштів, складу, кількості та порядку їх надання, а також стосовно очікувано результату від отримання споживчого кредиту та його сукупної вартості. Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст. ЦК України). Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з абз. 2 ч. 2 \~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. За змістом\~ст. 230 ЦК України\~якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 цього Кодексу\~), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 19\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до\~статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України\~), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~(в редакції, чинній на момент укладення спірного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Положеннями ч. 4 цієї статті визначено, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Стаття 627 ЦК України зазначає, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частиною 2 ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Обов'язковість скріплення правочину печаткою може бути визначена за письмовою домовленістю сторін. Крім цього, у разі незгоди з умовами кредитного договору споживач може скористатись своїм правом, визначеним ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого, останній має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Як видно з анкети-заяви на отримання кредиту від 14.02.2006, відповідач вказала про бажання отримати кредит в сумі 47000 доларів США у безготівковій формі надання кредиту терміном на 15 років за схемою погашення зі зменшенням щомісячних платежів. Пунктом 14 даної анкети визначені погоджені з клієнтом параметри кредитування, а саме, вид забезпечення квартира, за адресою: м. Львів, вул. Трильовського, 23/1; спосіб видачі кредиту одноразово; форма надання кредиту безготівкова (Т.1 а.с. 179-180). Такі ж умови були погоджені сторонами при підписанні спірного кредитного договору від 16.02.2006. Згідно з заявою на видачу готівки №34821 від 17.02.2006, [PERSON] видано з поточного рахунку USD (Дебет-262000106711) 47\~000 доларів США (Т. 1 а.с. 225). Відповідно до п. 4 Глави 3 Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 14.08.2003 № 337, видача готівки іноземної валюти здійснюється, зокрема, за заявою на видачу готівки - фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. В порядку п. 2.11 кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК, відповідно до заяви на переказ готівки №348317 від 17.02.2006 на поточний рахунок UAN (Кредит-2620001067411) зараховано 239700 грн., в подальшому дані кошти [PERSON] перераховано на поточний рахунок продавця з метою часткової оплати згідно з договору купівлі-продажу квартири №906 від 17.02.2006 (Т. 1 а.с. 54, 226). За таких обставин, посилання сторони відповідача за первісним позовом на те, що відповідач не отримувала кредиту в іноземній валюті і не володіла інформацією про перерахування їй на поточний рахунок 47\~000 доларів США не відповідає дійсності, у звязку з чим факт видачі кредитних коштів у валюті встановлений та доведений. Крім цього, за умовами кредитного договору сторонами погоджено порядок повернення кредиту, безпосередньо валюту повернення кредиту долари США, з обовязком повернення кредиту та оплати відсотків за користування таким у доларах США [PERSON] ознайомлена також і відповідно до графіку погашення кредиту (Т. 1 а.с. 177-178). Таким чином, підписанням кредитного договору №53/ЗЛ/МЖК від 16.02.2006, відповідач вважала умови договору справедливими та такими, що відповідають її волі, бажала та допускала настання цивільно-правових наслідків, пов'язаних із укладенням та виконанням умов такого договору. Відповідач ознайомилася з усіма умовами договору, що підтвердила своїм підписом, і саме з дня укладення такого мала можливість оскаржувати умови даного договору, якщо вважала їх незаконними, або такими, що порушують її права та законні інтереси. Крім цього, факт підписання кредитного договору свідчить про те, що відповідач погодилася із його положеннями та в момент підписання не висловлювала заперечень щодо його окремих положень. Також, те, що відповідач розуміла умови кредитування, характер процентної ставки за кредитом, в тому числі валюту зобовязання, та погоджувалася з ними, стверджується здійсненням нею платежів по поверненню кредиту та нарахованих відсотках з лютого 2006 року до жовтня 2014 року, що також підтверджується копіями квитанцій, долученими стороною відповідача до матеріалів справи. Крім цього, відповідно до п. 3.9 кредитного договору сторонами погоджено, що позичальник на виконання своїх зобовязань по поверненню кредиту, сплати процентів, неустойки, комісії перераховує та/або вносить готівкою кошти на рахунок в банку №29094127067411. Як видно з виписки про рух коштів по рахунку №29094127067411, [PERSON] погашала заборгованість за кредитним договором шляхом перерахування готівкових грошових коштів на рахунок 29094127067411, тим самим фактично визнавала кредитний договір та взяті на себе зобов'язання за таким. Крім цього, встановлено, що позивач за первісним позовом, укладаючи з відповідачем кредитний договір, мав право на здійснення операцій з валютними цінностями. Разом з тим, правомірність кредитування підтверджується наявністю у позивача банківської ліцензії, а кредитування в іноземній валюті наявністю відповідного дозволу. Таким чином, оскільки відповідачем за первісним позовом належно не виконувалися умови кредитного договору, внаслідок чого утворилась заборгованість, остання не погашена, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача неповернутої суми кредиту у розмірі 19717,66 доларів США, в тому числі 5205,66 доларів США простроченої заборгованості, 2004,64 доларів США прострочених відсотків, є обґрунтованими. З огляду на те, що стороною відповідача не надано іншого розрахунку заборгованості чи відомості про відсутність такої, суд приймає вказаний розрахунок позивача як належний та допустимий доказ. Проте, розрахунок заборгованості позивача щодо пені у розмірі 1618,98 доларів США, нарахованої за період з 08.07.2015 по 07.07.2016, саме в іноземній валюті\~є помилковим з огляду на наступне. У абзацах 2, 3 п. 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України від\~ 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»\~судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст.\~192, ч. 3\~\~ст.\~533 ЦК України;\~Декрет Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Такий порядок визначено\~Декретом Кабінету Міністрів України\~від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій, пені за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами України. Отже, пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України гривні. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 у справі № 3-29гс15. За таких обставин, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути пеню, нараховану за період з 08.07.2015 по 07.07.2016, у розмірі 40\~126, 90 грн. (еквівалент до національної валюти станом на 27.07.2016 день розрахунку такої, тобто день подання заяви про збільшення розміру позовних вимог, за курсом НБУ 24,7853 грн.). Крім цього, з відповідача необхідно стягнути 660 грн. простроченої суми комісії за адміністрування кредиту. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість у розмірі 21722, 30 доларів США (що в еквіваленті до національної валюти України станом на день ухвалення рішення за курсом НБУ 27,026138 грн. становить 587069,88 грн.) та 40786, 90 грн. Суд, задовольняючи первісний позов частково, приходить до переконання, що умови кредитного договору є справедливими, відповідачу перед укладенням договору на виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів», як споживачу фінансової послуги, банком надано повну та всю необхідну інформацію, відповідач отримала саме ту суму, яка зазначена в договорі, що підтверджується внесенням відповідачем щомісячних платежів за користування кредитом в розмірах та валюті, обумовлених оскаржуваним договором. Твердження представників позивача за первісним позовом про те, що банк перед укладенням оскаржуваного договору не надав [PERSON] як споживачеві у письмовій формі інформацію про умови кредитування згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", у звязку з чим такий договір суперечить вимогамЗакону України "Про захист прав споживачів", його умови є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, є необґрунтованими. Разом з тим, підвищення курсу іноземної валюти та в звязку з цим зміни фінансового становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором, не є підставою для визнання окремих частин кредитного договору недійсними, оскільки\~\~позивач за зустрічним позовом як позичальник свідомо брав не себе певні ризики на випадок подальшої зміни валютного курсу та мала б передбачити таку.\~ Крім цього, посилання сторони відповідача за первісним позовом на те, що рахунок №29094127067411 належить до рахунків для обліку сум заборгованостей самого банку перед своїми клієнтами, не відповідає дійсності та спростовується наданими в судовому засіданні поясненнями представника позивача, відповідно до яких рахунок 2909 і є рахунком банку, а не клієнта, проте він відображає зарахування коштів за кредитним договором від клієнта до банку в рахунок погашення заборгованості, тому зарахуванням грошових коштів з цільовим призначенням погашення заборгованості та процентів за кредитом на свій рахунок №29094127067411 банк фактично приймав дострокове виконання позичальником зобовязань за кредитним договором. Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, жодної із підстав для визнання окремих частин кредитного договору недійсними стороною позивача за зустрічним позовом не доведено, так само як не знайшла свого підтвердження під час судового розгляду видача [PERSON] кредитних коштів в грошовій одиниці гривні. Інші доводи сторони позивача за зустрічним позовом не впливають на вищевказані висновки суду та не можуть бути самостійною підставою для визнання окремих частин кредитного договору недійсними. З огляду на викладене, у задоволенні зустрічних позовних вимог необхідно відмовити. Крім цього, враховуючи часткове задоволення первісних позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволеної частини вимог, що становить 8688, 45 грн. На підставі статей 6, 192, 203, 215, 229, 230, 526, 530, 533, 627, 628, 638, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial