Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-17 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковська Олена Олегівна, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, якою просила встановити факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] ; встановити факт належності заповіту, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстром № 2-691 від імені [PERSON] , [PERSON] ; визнати за [PERSON] , право власності на квартиру [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті, [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позову зазначено, що 21.09.1945 року позивачка [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , після укладення якого, позивачці присвоєно прізвище « [PERSON] ». [INFO] помер чоловік [PERSON] - [PERSON] , після якого залишилося спадкове майно, що складається з кооперативної квартири в житлово-будівельному кооперативі «Кристал» №134, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем за заповітом, який оформлений 21 грудня 1991 року державним нотаріусом Третьої ДДНК Хилько JI.А. Після звернення до нотаріуса, позивач дізналася, що наявні в спадковій справі документи, що підтверджують родинні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем, містять відмінності у написанні прізвища її чоловіка - « [PERSON] » та « [PERSON] ». Під час розгляду питання про встановлення факту родинних стосунків позивачки та її чоловіка-спадкодавця в рамках іншої справи, було встановлено, що [PERSON] , який помер [INFO] , залишив інший заповіт, який посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстром № 2-691 від імені [PERSON] , належну йому квартиру заповідав: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, у якому його прізвище зазначено, як [PERSON] , а не [PERSON] . У зв`язку з чим, виникла необхідність звернутися до суду для встановлення належності цього заповіту померлому. 11 червня 2019 року [PERSON] (далі - Відповідач - 2) складено нотаріально посвідчену заяву, про те, що він не претендує на спадщину та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно, яке належало померлому, було видано на ім`я [PERSON] повністю. Спадкоємець [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Листом від 31.10.2019 Позивач просила Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковську Олену Олегівну повідомити Відповідача - 1 про відкриття спадщини за останньою відомою адресою чи зробити виклик спадкоємця [PERSON] шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. На час подання позову від Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковської Олени Олегівни на лист від 31.10.2019 Позивач відповіді не отримав. У зв`язку з викладеним, позивач звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 17 лютого 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 жовтня 2020 року провадження по даній цивільній справі зупинено до набрання законної сили рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська по справі №204/6057/20 за позовом [PERSON] до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковської Олени Олегівни, третя особа: Південно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про оскарження нотаріальних дій або відмови від їх вчинення. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 18 березня 2021 року провадження у справі поновлено. Також, ухвалою суду від 18 березня 2021 року витребувано у Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковської Олени Олегівни належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідач [PERSON] надав на адресу суду письмову заяву, у якій позовні вимоги визнавав у повному обсязі та прохав розгляд справи проводити без його участі. Третя особа, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала на адресу суду письмову заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі та зазначила, що з позовними вимогами не погоджується та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість та пропуск строків позовної давності. Вислухавши представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що 21 вересня 1945 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 903 (мовою оригіналу - « [PERSON] » та « [PERSON] ») (далі - Посвідка про шлюб № [NUMBER] ). Після укладення шлюбу Позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] ». Даний факт підтверджується Посвідкою про шлюб № [NUMBER] . Також зазначені обставини підтверджуються витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб № 00022012733 від 01.02.2019 року, щодо підтвердження дошлюбного прізвища та ПІБ чоловіка - [PERSON] (а.с.11-12). [INFO] чоловік [PERSON] помер. Однак у свідоцтві про смерть серії [NUMBER] від 27.06.1995 року, ПІБ чоловіка зазначено як « [PERSON] » (а.с.14). Після смерті чоловіка залишилося спадкове майно, що складається з кооперативної квартири в житлово-будівельному кооперативі «Кристал» №134, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.15, 103 - зворот, 106). Встановлено, що [PERSON] звернулась до Приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковської Олени Олегівни з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченим державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., 21 грудня 1991 року за № 2-5947, після померлого [INFO] [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, 25 січня 2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковською Оленою Олегівною було заведено спадкову справу № 06/2019. Листом №57/01-16 від 14 лютого 2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О. було повідомлено [PERSON] про те, що згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 54873461 є інший заповіт, який посвідчений 19 травня 1995 року за реєстровим № 2-691 від імені [PERSON] . Посилаючись на ст.ст. 174.2.1, 174.4 Податкового кодексу України зазначено, що з огляду на наявні в спадковій справі документи, що підтверджують родинні стосунки спадкоємця зі спадкодавцем, а саме свідоцтво про шлюб від 21 вересня 1945 року, в якому зазначені прізвища чоловіка « [PERSON] » та дружини « [PERSON] », актовий запис № 903, нотаріус як податковий агент зобов`язана при видачі свідоцтва про права на спадщину за заповітом після смерті гр. [PERSON] , застосувати та подати відомості до податкової служби за ставкою 5% заявника [PERSON] чоловіком якої є [PERSON] , а не померлий [PERSON] . Також, роз`яснено, що з метою можливості оподаткування спадщини за 0% ставкою, заявник має право звернутися до суду для встановлення факту визнання спадкодавця [PERSON] та спадкоємця [PERSON] законним подружжям. У разі відсутності зазначеного рішення суду, приватний нотаріус буде мати можливість видати свідоцтво про право на спадщину за ставкою 5% (а.с. 17). Також, листом №133/02-14 від 26 березня 2019 року Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Піонтковською О.О. було повідомлено [PERSON] про те, що згідно відповіді завідувача Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., померлий залишив інший заповіт, який посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстром № 2-691 від імені [PERSON] , належну йому квартиру [ADDRESS] заповідав: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, у якому його прізвище зазначено, як [PERSON] , а не [PERSON] . Тому, [PERSON] необхідно звернутись до суду для встановлення належності цього заповіту померлому (а.с. 18). Як вбачається з витребуваних судом матеріалів спадкової справи, [PERSON] склав інший заповіт, який посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстром № 2-691 від імені [PERSON] , яким належну йому квартиру [ADDRESS] , заповідав: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному, у якому його прізвище зазначено, як [PERSON] , а не [PERSON] . [INFO] [PERSON] (далі - Відповідач - 2) складено заяву, яка засвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Адамець О.І. та зареєстрована в реєстрі за №1111, про те, що Він не претендує на спадщину та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно, яке належало померлому, було видано на ім`я [PERSON] повністю. Спадкоємець [PERSON] (далі - Відповідач - 1) до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Листом від 02.07.2019 року № 1201.4.5.-13477/12.2-19 Головне управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області повідомило, що проведеною перевіркою встановлено, що громадянка [PERSON] зареєстрованою на території Дніпропетровської області, або знятою з реєстраційного обліку не значиться. Як вбачається з матеріалів справи, у позивачки, внаслідок відмінного напису прізвища її померлого чоловіка у різних документах, в тому числі заповітах, виникли труднощі у оформленні спадщини, що відкрилася після його смерті. Отже, можливість оформлення спадщини [PERSON] , (як спадкоємицею [PERSON] за заповітом), перебуває в залежності від встановлення/невстановлення в судовому порядку факту родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] та встановлення факту належності [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , заповіту від імені [PERSON] , посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстровим номером №2-691. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Як вбачається з досліджених судом документів, а саме свідоцтва про укладення шлюбу від 21.09.1945 року, свідоцтва про смерть, заповіту від 21.12.1991 року, Довідки ЖБК «Кристалл» №134 від 05.10.1999 року, № 4.1/8 від 20.09.2017 року, Довідки про склад сім`ї №19090 від 25.01.2019 року громадянка [PERSON] та [PERSON] були чоловіком та дружиною, та протягом подружнього життя з серпня 1968 року спільно проживали та були зареєстровані у квартирі, належній [PERSON] , за адресою [ADDRESS] . У позасудовому порядку виправити помилку в заповіті неможливо, так як заповідач помер. Факт належності заповіту саме померлому [PERSON] підтверджується, крім зазначених вище письмових доказів, і поясненнями свідків - [PERSON] та [PERSON] , які в суді, будучи допитаними в якості свідків, кожна окремо, зазначили, що позивач є дружиною померлого [PERSON] , проживала разом з чоловіком у згаданій квартирі, яка належала [PERSON] до його смерті. Зараз позивачка тривалий час проживає разом з [PERSON] та її чоловіком [PERSON] , які доглядають за позивачкою. Кілька разів бачили сина позивачки - [PERSON] , який проживає в Одесі та інколи відвідує матір. Про існування у [PERSON] та померлого [PERSON] доньки [PERSON] (відповідача-1) - свідкам не відомо та її вони ніколи не бачили. З урахуванням зазначеного, суд приходить до переконливого висновку, що померлий [INFO] [PERSON] , був чоловіком позивачки [PERSON] , та саме він склав заповіт, який посвідчений Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстром № 2-691 від імені [PERSON] , яким розпорядився належною йому квартирою [ADDRESS] . Зазначені обставини не спростовувалися сторонами під час розгляду справи та підтверджені дослідженими судом доказами та показами свідків. В свою чергу, відмінність у написанні прізвища померлого чоловіка позивачки у поточній справі у різних особистих документах, зокрема свідоцтві про смерть, укладення шлюбу тощо, та зокрема у досліджуваному заповіті від 19.05.1995 року, суд визнає формальною та такою, що виникла внаслідок дій органу, що посвідчував заповіт, внаслідок транслітерації прізвища з російської мови на українську, зокрема буквального перекладу документів, виданих за часів СРСР, в яких прізвище померлого на російській мові зазначене як « [PERSON] ». Окрім того, відповідно правової позиції Верховного Суду у постанові від 30 липня 2020 року у справі 378/1160/15, граматичні помилки не впливають на зміст тексту заповіту. Ці помилки свідчать про неналежну мовну компетенцію нотаріуса, оскільки він оформляє текст складеного кимсь заповіту. З урахуванням чого, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог [PERSON] в частині встановлення факту родинних відносин та належності заповіту. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на квартиру, суд виходить з наступного. Дослідженню обґрунтованості позовних вимог передує визначення судом законодавства, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 1 січня 2004 року. Відповідно до листа ВССУ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК 2003 року, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно ст.524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст.525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно ст.534 ЦК УРСР, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст.548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Згідно ст.554 ЦК УРСР, в разі неприйняття спадщини спадкоємцем за законом або за заповітом або позбавлення спадкоємця права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу) його частка переходить до спадкоємців за законом і розподіляється між ними в рівних частках. Якщо спадкодавець заповідав усе своє майно призначеним ним спадкоємцям, то частка спадщини, яка належала б спадкоємцеві, який відпав, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними в рівних частках. Правила цієї статті не застосовуються до випадків, коли спадкоємець відмовився від спадщини на користь іншого спадкоємця, держави чи державної, кооперативної або іншої громадської організації (стаття 553 цього Кодексу) або коли замість спадкоємця, який відпав, призначено іншого спадкоємця (підпризначення спадкоємця - стаття 536 цього Кодексу). Як було встановлено судом, [PERSON] , належну йому квартиру [ADDRESS] заповідав: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах кожному (а.с.107 - зворот). В свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , які згадані у заповіті - спадщину не прийняли - зокрема, спільно зі спадкодавцем не проживали та до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини в межах строків, встановлених законом не зверталися. Окрім того, відповідачем [PERSON] складено нотаріально посвідчену заяву, про те, що він не претендує на спадщину та не заперечує, щоб свідоцтво про право на спадщину на все спадкове майно, яке належало померлому, було видано на ім`я позивачки [PERSON] повністю. Отже, позивачка [PERSON] є спадкоємцем на 1/3 частку квартири після свого чоловіка [PERSON] за заповітом від 19.05.1995 року та на решту 2/3 часток квартири за законом, в силу положень ст.ст.549 та 554 ЦК УРСР, оскільки, внаслідок спільного проживання подружжя, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, таким чином, вчинивши дії, які свідчать про прийняття спадщини. Згідно ст.560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. Однак, чинним Законом України «Про нотаріат», який прийнято пізніше та чинний на час звернення позивачки з відповідною заявою, було знято обмеження, щодо права на заведення спадкових справ та видачу свідоцтв про право на спадщину виключно державними нотаріусами та надано такі повноваження також і приватним нотаріусам. В свою чергу, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна. Враховуючи відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (постанови) та те, що судом встановлений факт родинних відносин, а саме, що [PERSON] , [INFO] є дружиною [PERSON] , який помер [INFO] , а також встановлено факт належності заповіту від імені [PERSON] , посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 19 травня 1995 року за реєстровим номером №2-691, [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , на необхідність встановлення яких звертав увагу позивача приватний нотаріус ДМНО Піонтковська О.О. у своїх роз`ясненнях, а також, беручи до уваги встановлені судом обставини, щодо прийняття [PERSON] спадщини у встановленому законом порядку після смерті свого чоловіка [PERSON] , суд приходить до висновку, що, будь-яких перешкод для звернення до нотаріуса (третьої особи по справі) та, відповідно, отримання свідоцтва про право на спадщину на теперішній час у позивача немає, а тому вимоги позову у зазначеній частині - є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають. Більше того, суд зазначає, що доводи позивача про порушення її прав, свобод чи інтересів нотаріусом є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу видачею роз`яснень щодо порядку оформлення спадщини на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси та свідчать про незгоду позивача з визначеним законодавством порядком вчинення нотаріальних дій, що не є тотожним порушенню її права, свободи чи інтересу. Сам факт тривалого листування з нотаріусом щодо оформлення спадщини та необхідність дотримання нотаріусом своїх обов`язків щодо порядку вчинення нотаріальних дій не створює жодних правових наслідків для позивача, а тому не може порушувати права чи інтереси позивача. Більше того, позивач, мотивуючи порушення своїх прав щодо квартири збоку нотаріуса який «не визнає право власності» за позивачем, [PERSON] не залучає його до участі у справі як відповідача та зазначає його в позові як третю особу. Суд зауважує, що способи захисту права, як передбачені законом дії, що безпосередньо спрямовані на захист права. Такі дії є завершальними актами захисту у вигляді матеріально-правових дій або юрисдикційних дій щодо усунення перешкод на шляху здійснення суб`єктами своїх прав або припинення правопорушень, або відновлення становища, яке існувало до порушення. Саме застосування конкретного способу захисту порушеного чи оспорюваного права і є результатом діяльності по захисту прав. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу. Таким чином, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий засіб, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Частиною першою статті 1 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Частиною другою статті 1 Закону передбачено, що вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Посилання третьої особи на пропуск позивачем строків позовної давності - є безпідставними, оскільки, відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення цієї норми, положення якої сформульоване зі словом «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов`язана лише із наявністю про це заяви сторони. Суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Відповідно до ч.1 ст.42 ЦПК України, у справах позовного провадження учасниками справи, є сторони, треті особи. Згідно із ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Внаслідок чого, суд приходить до висновку про відсутність у третьої особи по справі права порушувати питання про застосування наслідків спливу строків позовної давності. При цьому відповідачі з відповідною заявою до суду не зверталися. Аналогічні висновки наведені також у постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial