Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

У берені 2018 року позивач у справі [PERSON] , в особі його представика, звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з заявою до [PERSON] про спростування недостовірної інформації, захист честі, гідності та ділової репутації. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Макаренко І.О. від 10.05.2018 року справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. КИєва за зареєстрованим місцем проживання відповідача. Згідно протоколу про автоматичний розподіл судової справи між суддями від 14.06.2018 року вказану справу розподілено судді Святошинського районного суду м. Києва Величко Т.О. Ухвалою суду від 03.07.3018 року відкрито провадення у справі. В обгрунтування заявлених позовних вимог представник позивача вказував, що [INFO] о 12 годині 47 хвилин на веб-сайті https://lb.ua за посиланням [INFO] розміщено статтю під назвою «[INFO] ». Вказана стаття містить недостовірну інформацію відносно позивача - [PERSON] , а саме безпідставні звинувачення з боку [PERSON] у причетності до неправомірних дій, які нібито були вчинені [PERSON] -і щодо будинку та земельної ділянки, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що в цілому призвело до паплюження його честі, гідності та ділової репутації. Більш детально відносно змісту статті. Під заголовком «[INFO] » міститься наступна недостовірна інформація, яка не має під собою одного підґрунтя, а саме:" - Річ у тім, що цей будинок-монстр будували без жодних дозвільних документів, в межах охоронної зони Національного ботанічного саду ім. М .М. Гришка, де діє мораторій на відведення земельних ділянок і має бути заборонене будь-яке будівництво, та ще й на самозахопленій ділянці. А стоїть за цим всім колишній нардеп родом з [PERSON] . Але якщо тодішньому нардепу дуже захотілось звести будинок на Печерських пагорбах - за 150 метрів від ботанічного саду - то ані мораторій, ані Постанова Верховної Ради йому не указ. Так, його підставна особа - [PERSON] - у 2014 році нібито придбав будинок площею 72.4 кв. м на [ADDRESS] (в межах охоронної зони ботанічного саду). А через два роки він продає згорілий 35 років тому будинок підставній особі [PERSON] . Фактично [PERSON] і компанія вкрали у киян заповідну землю. Вже 8 вересня нотаріус реєструє право власності на будівлю за латвійцем [PERSON], який за три тижні продає будинок британській компанії [PERSON] «Трейджері трейд ЛП» ". Представник позивача вказує, що відповідно до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Представник позивача вказує, що в даному випадку автор поширеної інформації відомий та його особу (в тому числі місцезнаходження) вдалося встановити - ним є відповідач у спрві [PERSON] . Представник позивача вказує, що на веб-сторінці блогу [PERSON] , а саме [INFO], міститься його досьє з Інформацією відносно його місць роботи, одним з яких є приватний підприємець. Відповідно до відомостей з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою- підприємцем з 19.04.2006 року. В детальній інформації про фізичну особу зазначено його місце проживання - [ADDRESS] Представник позивача вказує, що ним досліджено зміст статті, з якої вбачається, що висловлювання [PERSON] містять в собі недостовірні дані відносно [PERSON] , які носять характер наклепу, не ґрунтуються на реальних фактах, які мають місце в реальному житті, та спрямовані на підрив його авторитету. Представник позивача вказує, що відповідач [PERSON] , без належних доказів та правових підстав, звинувачує [PERSON] у причетності до незаконних злочинних схем відносно земельної ділянки та будинку, які знаходяться за адресою: [ADDRESS] при цьому жодного доказу (документу), підтверджуючого слова [PERSON] , оскаржувана стаття не містить. Представник позивача вказує, що [PERSON] є добропорядним громадянином, який в силу своїх поглядів не здійснює будь-яких протиправних незаконних злочинних дій, а фактичні твердження [PERSON] , які містяться в оскаржуваній статті є надуманими і хибними, та такими, що не відповідають дійсності, порочать честь, гідність ті ділову репутацію [PERSON] , відповідно до чого підлягають спростуванню. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, обраний спосіб захисту порушеного права та просив суд позов задовольнити на підставі наданих доказів. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, подав до суду відзив на позовну заяву та вказував, що у позовній заяві представника [PERSON] - [PERSON] зазначено, що відповідно до статті 277 Цивільного кодексу України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Відповідач вказує, що частина третя статті 277, на яку посилається представник позивача, виключена з Цивільного кодексу України в березні 2014 року, на підставі Закону № 1170-УІІ від 27.03.2014 р. Вказує, що в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин є Поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б однієї особи у будь-який спосіб. Факт поширення інформації [PERSON] не заперечується. Поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто Позивача. Відповідач вказує, що зі змісту оскаржуваної інформації не вбачається, що вона стосується саме Позивача, та у позові ним не доведено зворотного, що також не підтверджено належними доказами. Відповідач вказує, щодо поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності, то оскаржувані твердження є оціночними судженнями та не підлягають спростуванню, оскільки, в мережі Інтернет є ще безліч матеріалів, в яких йдеться про інформацію, яка висвітлена в оскаржуваній інформації, і такі матеріали викладені в мережу ще до публікації Відповідачем оскаржуваної інформації: а саме за посиланнями: [INFO] ; - [INFO]. Відповідач вказує, що ше одною з обствиною в сукупності з вищевказаними є поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідач вказує, що позивач не зазначив, які саме його немайнові права було порушено та в чому це виразилось. Жодних доказів позитивної репутації не надав, що Позивачем не наведено обгрунтування та не надано до позову жодного доказу, що саме інформація, яку він просить визнати недостовірною та спростувати, завдала шкоди його діловій репутації. Відповідач вказує, що відповідно до ч. 4 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідч вказує, що згідно з ч. 1 ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів, відповідно до положень статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідіно ч. 1 ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Відповідач вказує, що основна теза Європейського суду з прав людини, яка склалася в його практиці є такою, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи і вона стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе, (рішення Європейського суду з прав людини у справах "Хендісайд проти Сполученого Королівства" від 7 грудня 1976 року, п. 49; "Лінґенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року, п. 41; "Йєрсілд проти Данії" від 23 вересня 1994 року, п. 31; "Яновський проти Польщі" від 21 січня 1999 року, п. 30; "Ляшко проти України" від 10 серпня 2006 року, п. 41, та багато інших). Відповідач вказує, що публікуючи у своєму блозі в мережі Інтернет статтю, окремі положення якої оскаржуються в даній справі, він користувався правом, встановленим статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, встановленим та гарантованим статтею 34 Конституції України, а також положеннями Закону України "Про інформацію", адже свобода вираження поглядів с однією із складових демократичного суспільства. Відповідач вказує, що склалася усталена практика Європейського суду з прав людини, відповідно до якої межі допустимої критики є ширшими щодо одних категорій осіб та звужуються пропорційно до зменшення публічності особи. Відповідач вказує, що У рішенні у справі "Мамер проти Франції" від 7 листопада 2006 р. Європейський Суд нагадав свій попередній висновок про те, що особи, котрі беруть участь у публічних дебатах стосовно справи загального значення, мають право на нестримні (до певної міри) висловлювання. Відповідач зазначає, що Верховна Рада України Постановою № 850-УІ «Про невідкладні заходи зі збереження територіальної цілісності Національного ботанічного саду ім. М. М. Гришка НАН України» запровадила мораторій на відведення земельних ділянок на відстані 200 метрів від паркану ботсаду та зобов`язала Кабінет Міністрів України встановити 200-метрову охоронну зону навколо установи. Відповідач вказує, що, інформація, яку оскаржує Позивач, стосується справи загального значення та має значний суспільний інтерес, а також зачіпає інтереси громади міста Києва, оскільки стосується незаконної забудови в межах охоронної зони Національного ботанічного саду. Через те, що забудова по [ADDRESS] стосується справи загального значення. Рішенням Київської міської ради IV сесії VIII скликання від 22 червня 2017 року № 633/2795 було створено Тимчасову контрольну комісію Київської міської ради з питань використання земельних ділянок, здійснення будівельних робіт, а також розміщення нерухомого майна навколо Національного ботанічного саду ім. М. М. Гришка НАН України, яку очолив саме Позивач - [PERSON] . Також, у рішенні, ухваленому 12 липня 2007 р. у справі "A\Diena та Озолінс проти Латвії", Суд відзначив, що статті зачіпали п. С. як публічну особу. Суд вказав у зв`язку з цим, що межі допустимої критики у такому випадку є ширшими, аніж коли вона стосується приватної особи. Тому згаданий політик мав проявити більший ступінь терпимості до відповідних коментарів. Відповідач вказує, що в рішенні, ухваленому 21 липня 2005 р. у справі "Грінберг проти Росії", зазначено, що на висновок Суду вплинув також і той факт, що відповідне твердження було зроблене у зв`язку із висвітленням питання, яке мало суспільне значення, а саме питання про стан свободи засобів масової інформації в Ульяновській області. Стаття заявника була спрямована на критику губернатора області, обраного її населенням. Інакше кажучи, журналістська оцінка стосувалася професійного політика. Суд вкотре вказав, що межі допустимої критики політика є ширшими, аніж межі критики приватної особи. У рішенні, ухваленому 20 квітня 2006 р. у справі ''Райчінов проти Болгарії", Суд нагадав, що обсяг критики, яка може бути спрямована проти посадової особи, є хоча і не безмежним, однак значно ширшим, аніж стосовно приватної особи. Аналогічні положення містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи". Відповідач вказує, що згідно п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У ст. ст. З, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку із цим межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їхніх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідач вказує, що в даному випадку даному Позивач був Народним депутатом України 6-го скликання (23 листопада 2007 - 12 грудня 2012) та 7-го скликання (12 грудня 2012 - 27 листопада 2014), а тому [PERSON] є публічною особою, а тому межі допустимої критики щодо нього є значно ширшими., а тому вважає, що відсутна сукупність обставин, юридичного складу правопорушеньґ. та просить суд у задоволення позову відмовити. Суд заслухавшт пояснення учасників справи, дослідивши письмові доази долучені до матеріалів справи встановив наступне. Згідно з ст. З Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість та безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї, що порочить честь і гідність, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ст. 276 ЦК України, орган державної влади, орган Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування, фізична особа або юридична особа, рішеннями, діями чи бездіяльністю яких порушені особисті немайнові права фізичної особи, зобов`язані здійснити необхідні дії для його негайного відновлення. Згідно з ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо :оба, яка її поширила, не доведе протилежного. Згідно ст. 297 ЦК України врегульовано, що кожен має право на повагу до його честі і гідності. Честь та гідність фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право іернутися до суду з позовом про захист її честі і гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, збов`язана переконатися в її достовірності. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення іформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення іформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним собистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє собисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в іублічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі бо які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Положення ч. 1 ст. 2 Закону України «Про інформацію» визначають одним із існовних принципів інформаційних відносин достовірність і повноту інформації. Таким чином, інформацією, що не відповідає дійсності, є недостовірні відомості, які «вказують на факти, що не існували в дійсності або існували не в такому вигляді, як про це означають такі відомості. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Згідно з ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні Дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини як джерело права. Так у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.07.1986 року № 12/1984/84/131 «Справа лнгенса», «на думку Суду, слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність 'актів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Тобто, критерієм відмежування «тверджень» від «суджень», є можливість перевірки іформації на предмет правдивості. Суд вважає, що у статті ( а.с.21-25 т.1) оскаржувані висловлення відповідача у справі, а саме словосполучення висловлені у інший спосіб, ніж вказав позивач: а саме висловлюваня «вкрали землю» у статті зазначено, як " Фактично [PERSON] і компанія вкрали у киян землю", висловлюваня «за цим стоїть» у оскаржувальній статті зазначено, "А стоїть за цим всім колишній нардеп родом з Одеси [PERSON] ", висловлюваня «його підставна особа»,у оскаржувальній статті зазначено, як "його підставна особа". Судом встановлено, що згідно висновку експерта №056/18 від 28.032018р ( а.с.57-77), що посилання/ресурс, посилання знаходиться на відповідному Веб-сайті с відповідним доменом, що складається із статистичних елементів інформаційного наповнення. Згідно висновку експерта за результатами проведення семантико-текстуальної (лінгвистичної) експертизи від 31.08.2018 р № 2616. встановлено, що оскаржувальні вислови містять інформацію негативного характеру щодо [PERSON] , є фактичним твердженням а не оціночним судженням. Згідно статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. 2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду, тобто необхідно оцінювати не у відношенні інтересів свободи преси або відкритого обговорення питань, які становлять гострий громадський інтерес, а стосовно права повідомляти про можливі порушення. Відповідно до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. З урахуванням змісту ч. 2 ст. 30 Закону України "Про інформацію", вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, суду слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії"). Судам слід оцінити те, чи є поширений вислів суб`єктивною оцінкою дійсних фактів, подій і чи подані вони в формі, що адекватно, недвозначно характеризують суб`єктивний характер судження, чи викладені вони у формі категоричного висновку, якоїсь оцінки певних фактів, які при судовому розгляді виявилися неправдивими Судом встановлено, шо позивач у справі не є політиком, відповідач не довів належними та допустимими доказами, що поширена інформація відповідає дійсності, щодо поширена достовірна інформації, тому на підстааі наданих відповідачем доказів в спростування позовних вимог оскаржувані твердження не є оціночними судженнями, та такими що не були ідентичні, що пощирені іншими авторами та не підлягають спростуванню, оскільки, в мережі Інтернет вказана інформаці з"явилась набагато раніше, ніж була висвітлена відповідачем, що є оскаржуваною, а саме за посиланнями: [INFO] від [PERSON], [INFO], 17:47 ( а.с.233-236 т1); [INFO] 11.02.2018 (а.с.237 т.1) - [INFO], травень 2017 року ( а.с.239-240 т.1). А тому суд дійшов висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved