Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

24 лютого 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Банк «Фінанси та Кредит» (правонаступник - Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1670pvi-02-06, за яким перший надав, а друга прийняла кредит в сумі 80000 доларів США, під 12 % процентів річних, для придбання трикімнатної квартири [ADDRESS] (далі кредитний договір). Цього ж дня, [PERSON] та [PERSON] придбали за кредитні кошти трикімнатну квартиру [ADDRESS] , уклавши договір купівлі-продажу квартири, що був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокопенко Л.В. за реєстровим № 245, та передали цю квартиру ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» в іпотеку на забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором в порядку та за підстав іпотечного договору №1358И/0206, посвідченого тим же нотаріусом Прокопенко Л.В. за реєстровим №253. Крім того, 24 лютого 2006 року між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір поруки № 1670/1, відповідно до якого поручитель [PERSON] зобов`язався відповідати перед кредитором за своєчасне та повне виконання боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, в тому ж обсязі, що і боржник. В наступному 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» був укладений Кредитний договір № 17/4 від 11.02.2015 р., відповідно до якого банк отримав кредит у розмірі 155 600 000 грн. Кредит рефінансування був наданий банку на строк до 11.06.2015 р. На забезпечення виконання зобов`язань за цим Кредитним договором ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передали Державній іпотечній установі в заставу майнові права за кредитними договорами та договорами забезпечення кредитних зобов`язань, на загальну суму 186720 грн., про що між ними 11.02.2015р. було укладено договір застави майнових прав № 17/4-З від 11.02.2015 р. (далі Договір застави), який був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за реєстровим №615 . Згідно з п. 2.1. Договору застави, заставодавець засвідчив, що у разі невиконання ним умов Кредитного договору, заставодержатель отримує право одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставлених майнових прав переважно перед іншими кредиторами, зокрема відповідно договору відступлення права вимоги (у разі його укладення). Такий договір відступлення між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено того ж 11.02.2015 року за № 17/4-В (далі Договір відступлення). [PERSON] заявила позов до Державної іпотечної установи та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», за яким просила визнати недійсними укладені між відповідачами договір застави майнових прав від 11.02.2015р. №17/4-З та договір відступлення права вимоги від 11.02.2015р. №17/4-В, як такі, що вчинені всупереч закону, а також застосувати наслідки недійсності правочину шляхом внесення відповідних змін до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно. В якості третіх осіб позивачем було зазначено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та [PERSON] . Позов мотивовано тим, що відповідно до оспорюваних договорів до Державної іпотечної установи перейшли права вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки, стороною яких є позивач, що в свою чергу порушує права позивача. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 24.01.2019 року, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 11.03.2019р. до участі у справі в якості третьої особи було залучено Кабінет міністрів України. Позивач та її представник в судовому засіданні на вимогах позову наполягали, остання надала пояснення, що зводяться до викладеного в позовній заяві, та інших заявах. Представник Державної іпотечної установи Вичіківська О.Ю. просила в задоволенні позову відмовити, за підстав того, що оспорювані правочини не порушують прав позивача, надала пояснення, що зводяться до викладеного у відзиві на позов. Інші учасники судового розгляду в суд не з`явились. Разом з тим, представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» Цурка Н.О. надіслала відзив за яким просила в задоволенні позову відмовити, за безпідставністю. Вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши надані докази та інші матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Так, ст. 203 ч. 1 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідачами не заперечується, що на виконання спірних договорів Державна іпотечна установа, разом з іншим, набула право вимоги за кредитним договором, іпотечним договором та договором поруки, стороною яких є позивач. Судом встановлено, що на відносини, що випливають з кредитного договору, та договорів на його забезпечення, стороною яких є позивач, поширюються вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На час укладення спірних правочинів, п.п. 1, 4 вказаного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, що виник за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Отже, спірні правочини не могли бути вчинені, оскільки існувала пряма заборона на їх укладення. Той факт, що новий кредитор набуває право вимоги за Договором про відступлення права вимоги, після того, як первісного кредитора (банк) буде віднесено до категорії неплатоспроможних, не вказує на те, що такий договір міг би бути укладено. Згідно зі ст. 215 ч. 1 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що спірні договори фактично виконані, а тому суд погоджується з позивачем, що відновити становище, що існувало до їх укладення можливо лише у спосіб визнання цих договорів недійсними. Проте, визнати спірні договори недійсними суд може лише в частині, що стосується позивача, а не в цілому, як про це заявила позивач, а саме в частині застави та права вимоги за договорами, стороною яких є позивач. Що стосується вимог позову про застосування наслідків недійсності правочину, то суд вважає, що вони заявлені зайво, оскільки визнання правочину щодо нерухомого майна недійсним і є підставою для внесення до Державного реєстру майнових прав на нерухоме майно відповідних змін, в порядку визначеному Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Інші доводи сторін правового значення для вирішення спору не мають. Отже позов підлягає задоволенню частково, відповідно до наведених вище висновків суду по суті спору. Судові витрати, з урахування того, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд покладає на відповідачів, відповідно і на підставі ст. 141 ЦК України. Заходи забезпечення позову судом не вживались.

Outcome: partial