Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона та треті особи - [PERSON] , [PERSON] на праві власності володіють квартирою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 2008 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 03 листопада 2008 року № 50327. Як співвласниця житла вона 31 травня 2011 року надала дозвіл на тимчасове проживання та реєстрацію своїм знайомим - [PERSON] , [PERSON] , проте з часу їх реєстрації - 31 травня 2011 року відповідачі у спірній квартирі не проживають, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги. Вважає, що відповідачі втратили право користування цим житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Третя особа в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення, звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та треті особи - [PERSON] й [PERSON] на праві спільної сумісної власності володіють квартирою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 03 листопада 2008 року, виданого згідно з розпорядженням (наказом) від 03 листопада 2008 року № 50327 (а.с.6). Як співвласниця житла позивачка [PERSON] 31 травня 2011 року надала дозвіл на тимчасове проживання та реєстрацію своїм знайомим - відповідачам - [PERSON] та [PERSON] , проте з часу реєстрації - 31 травня 2011 року, [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не проживають, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивачка вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт непроживання відповідачів у спірній квартирі підтверджується актом від 19 березня 2019 року, у якому засвідчено ті факти, що [PERSON] , [PERSON] не проживають у вказаній квартирі з травня 2011 року, відсутність їх особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено (а.с. 9). Таким чином відповідачі понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживають в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталися, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несуть, відтак останні як зареєстровані мешканці квартири втратили право користуватися цим житлом. Поважні причини відсутності відповідачів в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача про те, що позивач не чинив перешкоди відповідачам у користуванні (проживанні) спірною квартирою - замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України й стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати сплаченого судового збору - 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 316, 317, 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved