Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-04 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом та просить усунути перешкоди у здійсненні права приватної власності на [ADDRESS] які створює [PERSON] шляхом встановлення порядку користування вказаною квартирою, а саме виділити їй у користування кімнати площею 8,2 кв.м. і 12 кв.м.; [PERSON] виділити у користування кімнату площею - 17,5 кв.м.; всі інші приміщення у квартирі залишити у спільному користуванні. Вимоги обґрунтовує тим, що в [ADDRESS], яка належить їй та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності по 1/2 ч. кожній. Вказана квартирою є трикімнатною житловою площею - 37,7 кв.м., загальною площею 60,1 кв.м., складається з: 1-а кімната - 8,2 кв.м., 2-а - 12 кв.м., 3 - 17,5 кв.м., кухня - 7,7 кв.м., ванна кімната - 2,7 кв.м., вбиральня - 1,4 кв.м., кладова - 0,8 кв.м., кладова - 0,3 кв.м., передпокій - 8,3 кв.м., лоджія - 1,2 кв.м. Всі кімнати є ізольованими. На даний час виникла потреба проживання у вказаній квартирі разом із своєю недієздатною донькою [PERSON], опікуном якої вона являється згідно рішення Конотопського міськрайонного суду від 05.03.2012 р. Разом з тим, у квартирі проживає відповідач із своїм сином і користується та розпоряджається нею на власний розсуд. На неодноразові пропозиції [PERSON] добровільно вирішити питання спільного користування квартирою, отримала відмови. Відповідач створює перешкоди у здійсненні її права приватної власності, які повинні бути усунуті шляхом встановлення порядку користування вказаною квартирою, що і змусило звернутись із позовом до суду. [PERSON], її захисник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити, фактично пославшись на вищевикладені обставини. [PERSON] в судове засідання не з"явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, надала письмовий відзив згідно якого позов не визнає. Не заперечує щодо виділення [PERSON] кімнати площею 17,5 кв.м., а їй та її малолітньому сину [PERSON], 2008 р.н., кімнат площею 8,2 кв.м. та 12 кв.м., всі інші приміщення залишені у спільному користуванні. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Так, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] та [PERSON] належить по 1/2 ч. [ADDRESS], яка складається з: 1-а кімната - 8,2 кв.м., 2-а - 12,0 кв.м., 3 - 17,5 кв.м., кухні- 7,7 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,4 кв.м., кладової - 0,8 кв.м., кладової - 0,3 кв.м., передпокою - 8,3 кв.м., лоджії (а.с.4-9). Позивач має двох дітей, сина [PERSON], [INFO], та доньку [PERSON], [INFO], яка є недієздатною (а.с.11-17). Відповідач має на утриманні сина [PERSON], [INFO] (а.с. 28-29). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придані для постійного проживання в них. Житло є специфічним об`єктом права власності, тому свобода використання житла його власниками обмежується нормами, спрямованими на схоронність жилих приміщень та непорушення прав інших осіб, зокрема інших мешканців жилого будинку. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників (Правова позиція Верховного суду 6-1500цс15). З відповіді заст. начальника Конотопського ВП ГУ Національної поліції України в Сумській обл. вбачається, що за зверненням позивача щодо порушення права користування частиною квартири по [ADDRESS] з боку сестри [PERSON] проводилася перевірка, за наслідками якої їй рекомендовано звернутися до суду (а.с. 37). Отже, суд приходить до переконання, що позивач довела у судовому засіданні факт наявності між сторонами неприязненних відносин, що унеможливлює їх спільне проживання у житлі, а тому необхідно встановити порядок користування ним за рішенням суду. При цьому суд враховує ту обставину, що у позивача на утриманні знаходиться двоє дітей, один з яких є неповнолітнім, інша є недієздатною та страждає на природжену недоумкуватість у вигляді "Помірної розумової відсталості" (а.с. 11-12). У відповідача на утриманні знаходиться малолітній син (а.с. 28). Відповідно до розділу 5 п.3 Наказу Міністерства охорони здоров"я УРСР "Про затвердження переліку хронічних захворювань, при яких особи, що на них страждають, не можуть проживати у комунальній квартирі або в одній кімнаті з членами своєї сім"ї" №52 від 08.02.1985 р. особа, яка страждає на психічне захворювання у вигляді розумова відсталість будь-якого походження, при якій хворий потребує стороннього догляду, не може проживати у одній кімнаті з членами своєї родини. Донька позивача відноситься до переліку вищевказаних осіб (а.с. 11-12). Свідок [PERSON] пояснила, що 20 р. знає позивачку, яка має трьох дітей. З нею постійно проживає син і хвора донька. Остання не може проживати без матері, оскільки потребує постійного догляду. На переконання суду, не заслуговують на увагу письмові заперечення відповідача в частині того, що [PERSON] постійно проживає у іншому житлі і її недієздатна донька не потребує постійного догляду. Відповідно до ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Тому позивач вправі здійснювати право власності на належну їй частину квартири, на підставі ст. 319 ЦК України, на власний розсуд. Факт потреби доньки [PERSON] у сторонньому догляді доводиться вищевказаними рішенням суду, довідкою до акту огляду МСЕК та показами свідка [PERSON] Відповідач в свою чергу не надала жодного доказу на підтвердження своїх заперечень, як того вимагає ст. 81 ЦПК України. Таким чином, суд вважає, що вимоги [PERSON] є законними і обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім цього з відповідача, на підставі ст.141 ЦПК України, на користь [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: approved