Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

17 грудня 2014 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та про визнання його особистою власністю, посилаючись на те, що сторони з 13 серпня 2011 року перебувають в юридичному шлюбі і за цей час за її особисті та за спільні кошти в інтересах родини придбали на ім"я її чоловіка [PERSON] таке нерухоме майно: 17 серпня 2011 року на підставі договору купівлі-продажу було придбане нежиле приміщення - офісне приміщення загальною площею 46,6 кв. м, вартістю 284 582,00 грн. (далі - Приміщення), що розташоване в [ADDRESS] і розміщене на земельній ділянці Чернігівської міської ради, загальною площею 0,0057 га, кадастровий номер [NUMBER]; 08 жовтня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0,1687 га, вартістю 65186,00 грн., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Чернігівської міської ради (далі - Ділянка № 1); 21 травня 2012 року на підставі договору купівлі-продажу було придбано земельну ділянку площею 0,1685 га, вартістю 65108,00 грн., кадастровий номер [NUMBER], яка розташована на території Чернігівської міської ради (далі - Ділянка № 2); 07 серпня 2012 року було придбано автомобіль марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO, легковий універсал-В, дизель, білого кольору, 2012 року випуску, д.н.з. [NUMBER], вартістю 788 020,00 грн.(далі - Автомобіль). Послалась на те, що Автомобіль і Ділянка № 1 придбані за спільні кошти подружжя, тому є об"єктом права спільної сумісної власності сторін у справі і їх загальна вартість становить 853 206,00 грн. та підлягають поділу між сторонами у справі, як подружжям. А інше майно (Приміщення і Ділянка № 2) вартістю 349 690,00 грн., вказує позивачка, були придбані за її особисті грошові кошти. Однак в добровільному порядку відповідач відмовляється розділити вказане майно і заперечує про належність позивачці частини майна на праві особистої власності, тому остання звернулась з позовом і просила суд визнати спільним майном подружжя Ділянку № 1 і Автомобіль, виділити їй в натурі з визнанням за нею права власності на Ділянку № 1, а відповідачу виділити автомобіль. Визнати за позивачкою право особистої власності на Приміщення і на Ділянку № 2, як таких, що були придбані за кошти, належні [PERSON] Також просила суд стягнути з відповідача в її користь 361 417,00 грн. за переотриману частку у майні. Після неодноразових уточнень позовних вимог (а.с.60-65,т.1; а.с.112-115,т.1; а.с.27-30,т.2) [PERSON] остаточно просила суд визнати спільним сумісним майном сторін у справі, як подружжя, Приміщення, Ділянку № 1, Ділянку № 2 і Автомобіль. В порядку поділу майна виділити їй в натурі з визнанням за нею права власності: Приміщення, Ділянку № 1 і Ділянку № 2. Просила також стягнути судові витрати в її користь з відповідача по справі. 19 січня 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] про визнання права власності, у якому, пославшись на обставини про перебування сторін у юридичному шлюбі, вказав, що частина спірного майна (Приміщення, Ділянка № 2 і Ділянка № 1) придбані під час перебування сторін у шлюбі, однак за його особисті грошові кошти без додання до позову необхідних доказів про наведене. Тому просив суд прийняти цей позов до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] і визнати за ним право особистої приватної власності на Приміщення, Ділянку № 2 і Ділянку № 1 та стягнути з [PERSON] в його користь судові витрати по справі. Ухвалою місцевого суду від 19 січня 2015 року було прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя і визнання особистою власністю зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності. У подальшому [PERSON] через свого представника 27 січня 2015 року подав до суду письмові пояснення з прикладенням до них копій документів на підтвердження набуття спірного майна (Приміщення, Ділянки № 1, Ділянки № 2 і Автомобіля) в період шлюбу за власні кошти (а.с.116-167,т.1). Ухвалою суду від 27 січня 2015 року за клопотанням представника первісного позивача було призначено судову експертизу (а.с.190-192,т.1). 19 червня 2015 року суд отримав висновок № С-48 судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи, датованої 18 червня 2015 року і проведеною експертами Чернігівської торгово-промислової палати (а.с.232-252, т.1) і згідно з ухвалою від 22 червня 2015 року відновив провадження у справі. За клопотанням представника первісного позивача від 01 липня 2015 року суд приєднав до матеріалів справи висновок № 109 від 30 березня 2015 року експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу марки TOYOTA LAND CRUISER PRADO, складений судовим експертом-автотоварознавцем [PERSON](а.с. 5-18,том 2). Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 02 липня 2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визнання особистою власністю було відмовлено, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності були задоволені в повному обсязі та визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Приміщення, Ділянку № 1 і Ділянку № 2. Було стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] 3654 грн. судового збору. Також було скасовано заходи забезпечення позову, застосовані згідно з ухвалою суду від 18.12.2014 року у вигляді арешту, накладеного на Приміщення, Ділянку № 1 і Ділянку № 2, які на підставі правовстановлюючих документів належать [PERSON] У апеляційній скарзі [PERSON], поданій її представником, ставиться питання про скасування рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 02 липня 2015 року та про постановлення нового рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити з посиланням на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд помилково прийшов до висновку, що набуте в період шлюбу майно (Приміщення, Ділянка № 1, Ділянка № 2, Автомобіль) є особистою приватною власністю [PERSON]; що суд не дав оцінки обставинам щодо надання [PERSON] нотаріально посвідченої письмової згоди на придбання спірного майна [PERSON], що слідує зі змісту відповідних договорів купівлі-продажу і застави майна; що поза увагою суду залишились фактичні дані щодо участі первісного позивача в погашенні кредиту, взятого на придбання Автомобіля, що підтверджується отриманням [PERSON] від [PERSON] грошових коштів в сумі 20300 доларів США через платіжну систему WESTERN UNION впродовж 2013 року. Зазначає, що суд, взявши до уваги розписку від 05 серпня 2011 року про взяття в борг [PERSON] у [PERSON] 50 тисяч грн., не звернув уваги на те, що дана розписка не містить інформації щодо використання цих коштів на придбання саме цього Приміщення. Вважає, що висновок суду, що Приміщення придбано [PERSON] за грошові кошти, які належали йому особисто є тільки припущенням суду, яке не грунтується на матеріалах справи. Що висновок суду про придбання [PERSON] виключно за особисті кошти Ділянки № 1 і Ділянки № 2 є необгрунтованими і суперечать іншим матеріалам справи. Що суд передчасно скасував заходи забезпечення позову, оскільки [PERSON] без згоди іншого з подружжя продав Автомобіль, порушивши права [PERSON]. Що суд помилково вважав, що договір позики, за яким [PERSON] отримала в РФ в тимчасове користування зі сплатою процентів 90000 доларів США є борговим зобов"язанням лише [PERSON] і ці кошти не могли бути використані для придбання спірного майна на території України. Крім того, вказує апелянт, суд безпідставно відмовив у призначенні експертизи в частині визначення вартості Автомобіля, тому первісна позивачка вимушена була провести експертне дослідження та надати суду висновок щодо цього. Заслухавши доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що підстави для задоволення вимог за первісним позовом відсутні через їх недоведеність, а зустрічний позов є обгрунтованим, тому і прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні вимог за первісним позовом та про задоволення зустрічного позову, яким було визнано за [PERSON] право особистої приватної власності на Приміщення, Ділянку № 1 і Ділянку № 2. Також суд вирішив питання про судові витрати, стягнувши з [PERSON] на користь [PERSON] 3654 грн. судового збору. Проте з таким висновком місцевого суду не може погодитись апеляційний суд. Суд виходить з того, що статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу за загальним правилом, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя; що відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто і є виключенням з загального правила. Що згідно з правилами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. З матеріалів справи видно і ці обставини суд бере до уваги, що сторони з 13.08.2011 року, перебуваючи в юридичному шлюбі без укладення шлюбного договору, підтримуючи родинні відносини до середини 2014 року (а.с.34 - 42, том 1) у зазначений період набули майно, яке зі згоди дружини було оформлено на чоловіка: Приміщення за договором купівлі-продажу від 17 серпня 2011 року (а.с.261-262 зі зворотами, том 2); Ділянку № 1 за договором купівлі-продажу від 08 жовтня 2012 року (а.с. 24-25 зі зворотами, том 1); Ділянку № 2 за договором купівлі-продажу від 21 травня 2012 року (а.с.26-28 зі зворотами, том 1) і Автомобіль за договором купівлі-продажу від 28 липня 2012 року, для придбання якого було укладено кредитний договір № 1/1175328 від 07.08.2012 року та договір застави від 07.08.2012 року (а.с.148-156, том 1). Що, як позивачка за первісним позовом, так і зустрічний позивач (відповідач - за первісним позовом) в період перебування в шлюбі займались підприємницькою діяльністю і мали відповідно середньомісячний дохід в 2011 році у гривнях: [PERSON] - 85 905,19 грн. і [PERSON] - 18 139,58 грн., що підтверджується довідкою від 11.12.2014 року ТОВ „Бьюті Тайм Студіо" і довідкою від 06.01.2015 року № 41 Державної податкової інспекції у м.Чернігові, наданими сторонами і приєднаними судом до матеріалів справи (а.с.70 - 72 і 167, том 1). Матеріалами справи підтверджено, що 17 серпня 2011 року [PERSON] згідно з нотаріально посвідченою заявою про згоду дружини [PERSON] придбав Приміщення і що [PERSON] заплатив продавцю в особі представника [PERSON] 284 582 грн. за нього ще до підписання цього договору (а.с.261-262 зі зворотами, т.2) та що згідно з розпискою [PERSON] від 07 серпня 2011 року, оригінал якої приєднано до справи апеляційним судом, остання в інтересах продавця [PERSON] одержала від [PERSON] 07 серпня 2011 року (неділя) аванс в сумі 250 000 грн. в рахунок продажу Приміщення (а.с.128,т.1). Дані обставини підтверджуються і нотаріально завіреною заявою [PERSON] від 26 січня 2015 року (а.с.130 зі зворотом, том 1). Також [PERSON] на підтвердження своїх вимог надав суду розписку від 05.08.2011 року, оригінал якої апеляційним судом було приєднано до матеріалів справи, з якої вбачається, що [PERSON] взяв у борг гроші в сумі 50 тисяч грн. у [PERSON] для купівлі Приміщення та зобов"язався повернути гроші позикодавцю на першу його вимогу (а.с. 68, т.3). [PERSON], обгрунтовуючи позовні вимоги, послалась на те, що 14.08.2011 року вона, діючи в інтересах сім"ї, уклала договір позики з [PERSON] за яким взяла в борг 90 тисяч доларів США на придбання Приміщення (а.с.69, т.1) та що 19.09.2012 року вона уклала кредитний договір з банком „ВТБ 24", за яким отримала в тимчасове користування 1 700 000,00 російських рублів, що становило на той час 440 028,00 грн. і за вказані кошти 08.10.2012 року подружжям було придбано Ділянку № 1 (а.с.73-77,т.1). Оцінюючи ці обставини в сукупності, суд не може взяти до уваги надані сторонами докази на підтвердження придбання в період шлюбу кожним з подружжя за особисті кошти зазначеного майна, як боргове зобов"язання [PERSON] за розпискою від 05 серпня 2011 року, оригінал якої приєднано до справи апеляційним судом, згідно з якою [PERSON] взяв у борг грошові кошти в сумі 50 тисяч грн. у [PERSON], яка є матір"ю позичальника, для покупки Приміщення у [PERSON].(а.с. 68, том 3), так і боргові зобов"язання [PERSON] за позикою від 14.08.2011 року та кредитним договором від 19.09.2012 року на суму 2 441 576 грн. 60 коп.( за розрахунком позивачки [PERSON]) в силу того, що сторони не довели суду належними і допустимими доказами використання зазначених грошових коштів на потреби їх сім"ї, що останні були отримані у кредиторів зі згоди іншого з подружжя та що вказані грошові кошти були використані саме для придбання спірного майна. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що 3/25 частин Приміщення є спільною сумісною власністю подружжя, яка підлягає поділу, а решта: 22/25 його частин є власністю [PERSON], як набута за його власні кошти до укладення шлюбу. Вирішуючи питання про поділ частини Приміщення, яка є спільною сумісною власністю подружжя, суд враховує, що більша його частина належить [PERSON], що він є фізичною особою-підприємцем і видом його господарської діяльності є: роздрібна торгівля, здавання в оренду нерухомого майна, тому спірну частину Приміщення необхідно виділити [PERSON], а в користь [PERSON] необхідно стягнути з [PERSON] грошову компенсацію за належну їй частку, одночасно припинивши право спільної сумісної власності подружжя на 3/25 частин Приміщення та визнавши право власності на цю частину Приміщення за [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підтвердження заявлених вимог за первісним позовом послалась на те, що у січні 2012 року переказала [PERSON] через платіжну систему WESTERN UNION 1200 доларів США (а.с.78 - 80, т.1), а в період з січня по вересень 2013 року включно у такому ж порядку переказала [PERSON] 20 тисяч 300 доларів США (а.с.48 - 57, том 2), які за твердженням [PERSON] були використані в інтересах сім"ї на погашення кредиту, який було взято на придбання Автомобіля з укладенням договору застави з її згоди, а [PERSON] на підтвердження вимог за зустрічним позовом послався на те, що Ділянку № 1 і Ділянку № 2 ним було придбано за грошові кошти, отримані ним 18 травня 2012 року за розпискою від [PERSON], [PERSON], [PERSON] в сумі 160 000 грн., яких він уповноважив за нотаріально посвідченою довіреністю від 18.05.2011 року продати автомобіль TOYOTA VENZA, 2011 року випуску, який було придбано ним 24 лютого 2011 року (а.с.144-145, т.1) до укладення шлюбу і останні 22.05.2011 року продали цей автомобіль гр-ці [PERSON] згідно з довідкою-рахунком серії ДПІ № 317055 (а.с.146, т.1). Зустрічний позивач, обгрунтовуючи, що Автомобіль є його особистою власністю, вказав, що він з метою придбати Автомобіль 07.08.2012 року уклав кредитний договір з ПАТ „Креді Агріколь Банком" та отримав 452 тисячі грн. на придбання цього майна і за рахунок коштів, що є спільною сумісною власністю подружжя цей Автомобіль не придбавався, тому ним після погашення кредиту 17.07.2014 року Автомобіль було продано [PERSON], що підтверджується довідкою-рахунком від 22.07.2014 року. Інших доказів щодо походження коштів, за які було набуте спірне майно під час перебування у шлюбі [PERSON] і [PERSON] і які мають юридичне значення сторони не надали. Суд вважає, що надані [PERSON] докази про набуття Ділянки № 1, Ділянки № 2 і Автомобіля в період шлюбу виключно за його особисті кошти підтверджують лише його можливості щодо фінансової спроможності і є припущенням та способом захисту у даній справі, оскільки не підтверджують факту набуття вказаного майна саме за ці кошти. Пояснюючи суду мету придбання спірного майна під час перебування у шлюбі, представник зустрічного позивача зазначив, що його довіритель за особисті кошти в цей період придбав Приміщення для зайняття підприємницькою діяльністю, а щодо мети набуття іншого спірного майна не зміг надати пояснення. Представник первісного позивача, пояснюючи мету придбання спірного майна вказала на те, що останнє придбавалось за кошти подружжя і в його інтересах для задоволення потреб сім"ї. Тому суд вважає, що надані сторонами і досліджені судом докази у справі свідчать про те, що спірне майно: 3/25 частин Приміщення, Ділянка № 1, Ділянка № 2 і Автомобіль були придбані в період шлюбу, з участю кожного з подружжя у його придбанні та за кошти сторін і з метою задоволення інтересів подружжя. Суд враховує, що згідно з висновком експертизи від 18 червня 2015 року дійсна вартість 3/25 частин Приміщення становить 104 тис.880 грн., визначеного судом шляхом математичного розрахунку; Ділянки № 1 - 633 тис.687,81 грн.; Ділянки № 2 - 632 тис. 963,55 грн. (а.с.243 - 244, т.1). Що відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження від 30.03.2015 року реальна вартість Автомобіля на час розгляду справи становить 1 007 216,40 грн. (а.с.7-8,т.2), тому суд не може взяти до уваги заперечення представника зустрічного позивача щодо завищеної оцінки вартості проданого [PERSON] Автомобіля, т.я. останні не грунтуються на нормах чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини. Апеляційний суд, аналізуючи наведені обставини в сукупності та

Outcome: partial