Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

[PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просить усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження належним їй на праві особистої приватної власності будинком [ADDRESS] шляхом припинення\~справ відповідачів\~на користування\~зазначеним будинком\~(припинення\~сервітуту)\~та \~виселити відповідачів\~з вказаного\~будинку без\~надання іншого\~житла.\~В обґрунтування\~позову зазначила,\~що 09.11.2009\~року вона\~придбала у\~особисту власність\~житловий будинок\~з надвірними\~та земельну\~ділянку,\~площею 0,1000\~га,\~які розташовані\~за адресою\~ [ADDRESS] .\~Зазначений будинок\~та земельну\~ділянку вона\~придбала не\~перебуваючи в\~зареєстрованому шлюбі\~та не\~перебуваючи у\~шлюбно-сімейних\~стосунках без\~реєстрації шлюбу.\~Після того,\~як вона\~придбала будинок\~та земельну\~ділянку до\~неї звернувся\~її на\~той час\~знайомий [PERSON] ,\~який попросив\~тимчасово зареєструвати\~свого хворого\~батька в\~будинку,\~пославшись на\~те,\~що батько\~хворий,\~продав своє\~житло в\~м.Сєвородонецьку\~та у\~нього не\~було реєстрації\~місця проживання,\~що ускладнювало\~отримання пенсії.\~19.01.2010\~року вона\~дала свою\~згоду на\~реєстрацію місця\~проживання в\~належному їй\~будинку.\~В лютому\~2011\~року вона\~та [PERSON] \~почали спільно\~проживати,\~вести спільне\~господарство і\~в цей\~же час\~вони вирішили\~одружитись.\~Але перед\~тим,\~як подавати\~заяву про\~державну реєстрацію\~шлюбу [PERSON] \~попросив у\~неї дозволу\~на його\~реєстрацію в\~належному їй\~будинку.\~13.12.2018\~року відповідно\~до рішення\~Зміївського районного\~суду Харківської\~області шлюб\~між \~подружжям було\~розірвано.\~З червня\~2018\~року і\~по цей\~час вона\~з [PERSON] \~не підтримує\~шлюбно-сімейних\~стосунків. Після розірвання шлюбу відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та продовжують проживати разом з нею в належному їй на праві приватної власності за договором купівлі - продажу будинку, хоча вони не ведуть спільного господарства, не пов`язані взаємними правами та обов`язками, не мають спільного бюджету. Будь-яких угод щодо користування відповідачами належним їй будинком між ними не укладались. Між нею та відповідачем [PERSON] , внаслідок його поведінки склались вкрай недоброзичливі стосунки, з метою припинення яких Зміївський районний суд Харківської області 23.05.2019 року виніс рішення про видачу обмежувального напису [PERSON] . Позивачка вказує, що реєстрація та проживання відповідачів у належному їй будинку перешкоджає їй у вільному розпорядженні майном, оформленні субсидії на житлово-комунальні послуги. Тому, зазначені обставини змушують її звернутись до суду з цим позовом. 19.11.2019 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач та її представник не з`явились, представник надав заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягає та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. В матеріалах справи наявні численні заяви [PERSON] про відкладення розгляду справи до закінчення карантину на території України та неможливості розгляду справи без нього, його батька та їх представника. При цьому відповідачі не надали відзив на позов та докази укладення договорів на представництво своїх інтересів в суді. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Як наголошує Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правам та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Union Alimentaria Sanders S.A. с. Еspogne, no. 11681/85, ECtHR, 7 juil.1989 р., Series A, № 157) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосереднього його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Статтями 175, 210 ЦПК України регламентовано строки подання відзиву на позов та строки розгляду справи по суті. Законом № 540-IX від 30.03.2020 розділ ХІІ ЦПК України доповнено пунктом 3, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину. Законом №\~731-IX\~від 18.06.2020 пункт 3 розділу ХІІ ЦПК України було викладено в іншій редакції, а саме: під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою учасників справи та осіб, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), поновлює процесуальні строки, встановлені нормами цього Кодексу, якщо визнає причини їх пропуску поважними і такими, що зумовлені обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Суд може поновити відповідний строк як до, так і після його закінчення. Суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином. Крім того, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 731-IX від 18.06.2020, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до\~пункту 4\~розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України,\~пункту 3\~розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України,\~пункту 3\~розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)"\~№ 540-IX\~від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Отже, на момент ухвалення рішення по цій справі, строки для подання відзиву на позов закінчились, відповідачі відзив на позов на надали та не просили поновити строки для подання відзиву. Крім того, згідно положень Закону № 731-IX від 18.06.2020, у зв`язку з впровадженим карантином, строки розгляду справи по суті вже не обмежуються. Неодноразові подання заяв про відкладення розгляду справи до закінчення карантину, відсутність в матеріалах справи доказів того, що відповідачі уповноважили представляти свої інтереси в суді будь-яку особу, не зважаючи на задоволення судом таких клопотань відповідачів, судом розцінюються як зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи. Враховуючи вищенаведене та завдання цивільного судочинства щодо своєчасного розгляду і вирішення справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів за наявними в матеріалах справи доказами. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного. Судом встановлено,\~що [PERSON] \~є власником\~житлового будинку\~з надвірними\~будівлями [ADDRESS] \~на підставі\~договору купівлі\~ продажу\~житлового будинку (ВМК №065252), посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Гаврильєвим В.І. 09.11.2009 року. Зазначені обставини підтверджуються копією витягу з Державного реєстру правочинів № 7930457 від 09.11.2019 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №24494594 від 18.11.2019 року. [PERSON] (до шлюбу [PERSON] ) та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 18.03.2011 року по 15.01.2019 року, який рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 13.12.2018 року було розірвано. 24.06.2019 року відповідно до рішення Зміївського районного суду Харківської області позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення вартості житлово-комунальних послуг в порядку регресу задоволено. Рішення набрало законної сили. З рішення Зміївського районного суду Харківської області від 23.05.2019 року, яке набрало законної сили, вбачається, що заяву\~\~ [PERSON] , заінтересована особа\~ [PERSON] про видачу обмежувального припису задоволено частково. Видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] , яким визначено заходи тимчасового обмеження його прав та покладено на нього обов`язки, щодо заборони йому в будь-який спосіб спілкуватись з [PERSON] . Вказаним судовим рішенням також встановлено, що [PERSON] 07.10.2018 звернулась до правоохоронних органів з заявою про нанесення тілесних ушкоджень [PERSON] . Вказані відомості внесені до ЄРДР. 05.02.2019 року [PERSON] звернулась до Зміївського РВ з приводу вчинення відносно неї домашнього насильства її співмешканцем. Крім того, згідно письмових пояснень [PERSON] від 18.05.2019 вбачається, що [PERSON] 18.05.2019 за адресою їх спільного мешкання вчинив сварку, вдарив її. Таким чином, надані заявником докази свідчать про існування ризику вчинення повторного домашнього насильства, що є підставою для задоволення заяви в цій частині. Згідно копії паспортів відповідачів, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: будинок [ADDRESS] . Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] з 19.01.2010, а [PERSON] з 15.02.2011 зареєстровані у спірному житловому будинку за згодою власника і набули право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини першої статті 402, частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини першої статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Таким чином, на період спільного проживання позивача з [PERSON] та проживання їх у шлюбі, відповідача набули особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинком позивача. При цьому, такий сервітут є тимчасовим. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з [PERSON] та реєстрації їх шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачів до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі втратили статус членів сім`ї власника. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому,\~матеріали справи\~не містять\~доказів того,\~що позивач\~з відповідачами\~по справі\~пов`язані спільним\~побутом, ведуть спільне господарство. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що у [PERSON] є в наявності інше житло (а.с. 66-68). Таким чином, право відповідачів на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц). Отже, реєстрація відповідачів у спірному будинку порушує право [PERSON] , як єдиного власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відтак є підстави для задоволення позову. Питання щодо розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved