Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

04 листопада 2013 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому після уточнення позовних вимог , посилаючись на ст. 257 СК України просила усунути перешкоди у спілкуванні з онукою [PERSON], [INFO] та прийнятті участі у її вихованні шляхом зобов"язання відповідача не чинити їй перешкод та надати можливість спілкуватись з дитиною відповідно до порядку, який було визначено рішенням органу опіки та піклування, зокрема: 1) побачення з дитиною двічі на місяць в першу середу місяця у м. Мена або у м. Чернігові та третю середу місяця у м. Києві у період з 10-00 до 19-00 години;2) перебування дитини у м. Києві з метою спілкування та розвитку в період шкільних канікул - улітку протягом 2 тижнів, узимку - тиждень, весною та восени - по чотири дні ; 3) у літній період перебування дитини з метою оздоровлення та відпочинку протягом 2 тижнів у курортно-оздоровчих місцях у межах України. Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 28 листопада 2013 року позов задоволено. Зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди у спілкуванні [PERSON] (бабусі) з малолітньою онукою -[PERSON] [INFO]. Порядок спілкування [PERSON] з [PERSON] визначено наступний: 1.Один раз на місяць - в останню суботу кожного місяця з 10-00 до 14-00 години за місцем мешкання дитини в межах території району з можливістю залишення помешкання, де живе [PERSON], [INFO], за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування. Зобов'язано [PERSON] повертати дитину у визначений час, тобто до 14-00 години. 2. Кожні зимові шкільні канікули по 4 дні з можливістю перебування за межами населеного пункту де мешкає [PERSON], [INFO], а саме в м. Києві де мешкає [PERSON] за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування. 3.Кожні літні канікули строком 2 тижні з можливістю перебування дитини за межами населеного пункту, де мешкає дитина до місця мешкання [PERSON], а саме м. Київ, за умови добровільного волевиявлення дитини на таке спілкування. Вирішене питання відшкодування судових витрат позивачу. Відповідачем [PERSON] на зазначене рішення подана апеляційна скарга, в якій ставиться питання про його скасування та ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову повністю. Апелянт вважає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, суд не врахував інтереси дитини, не врахував її небажання спілкуватись з позивачкою та, усупереч ст. 10 ЦПК України не сприяв повному та всебічному з"ясуванню обставин справи, а також порушив принципи та основні засади Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1959 року та Закон України „Про охорону дитинства". В судове засідання апеляційного суду, незважаючи на ухвалу про визнання необхідним заслухати пояснення відповідача особисто, [PERSON] двічі не з"явився, доказів поважності неявки у судове засідання не надав. Достатньої, достовірної інформації щодо стану здоров"я дитини, її розвитку, джерел та рівня матеріального забезпечення сім"ї, поведінки [PERSON] в побуті суду також не надано. Представник апелянта у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала. В письмових запереченнях на апеляційну скаргу позивач стверджує, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому просить його залишити без зміни, а апеляційну скаргу [PERSON] - відхилити. Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та письмових заперечень, перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду має бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким, суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони, посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Вирішуючи позов [PERSON] та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції визначив порядок спілкування [PERSON] та дитини на свій розсуд, інший, ніж заявлено у позові, тобто, поза межами позовних вимог і без врахування всіх обставин, які могли вплинути на рішення. Також, ухвалюючи рішення, виходив з того, що право позивачки на спілкування та участь у вихованні онуки [PERSON] закріплене у ст. 257 СК України, що позивачка з відповідачем хоча і знаходяться у довготривалих неприязних стосунках, але має щире бажання спілкуватись з онукою та приймати участь у її вихованні та розвитку, має необхідні для цього матеріальні та житлово-побутові умови, але позбавлена відповідачем такої можливості. Колегія суддів апеляційного суду на даний час не може погодитись з висновком суду першої інстанції в частині, що стосується надання дозволу [PERSON] періодично (кілька разів на рік) спілкуватись з малолітньою [PERSON] поза межами постійного її місця проживання, а саме, за місцем проживання позивачки у м. Києві, оскільки вважає його ухваленим у цій частині без повного, належного, всебічного з"ясування обставин справи, без з"ясування питання ставлення батька, матері та позивачки до малолітньої дитини, без залучення до участі у справі матері для з"ясування її думки щодо способу вирішення конфлікту, без з"ясування стану здоров"я дитини, стосунків між сторонами спору, поведінки у побуті відповідача, ступеню прихильності дитини до батька та бабусі. Апеляційним судом встановлено, що позивачка [PERSON] є рідною бабусею малолітньої [PERSON], проте, з серпня 2011 року не мала особистого спілкування з онукою, оскільки існують неприязні стосунки з колишнім зятем - батьком дитини [PERSON], який чинить їй перешкоди. Встановлено також, що мати малолітньої [PERSON] проживає в іншому населеному пункті в іншій сім"ї з молодшою донькою, яка є теж їх спільною з [PERSON] дитиною, має іншу сім"ю. [PERSON] і не заперечує проти спілкування бабусі з онукою, про що надала письмові пояснення. Проте, своє ставлення до ситуації, зокрема, того, що малолітня дівчинка після розлучення батьків залишилась проживати з батьком, у яких умовах вона проживає, на скільки це відповідає інтересам дитини, не коментує, зазначаючи, що не бажає конфліктувати. [PERSON] ухвалою суду був зобов"язаний з"явитись у судове засідання для надання особистих пояснень щодо умов проживання дитини, її розвитку , побуту, оточення, стану здоров"я, місця її перебування на час розгляду справи у суді та хто нею опікується в період його відряджень проте у судове засідання не з"явився. З висновку органу опіки та піклування вбачається, що станом на момент розгляду справи у суді батько з дитиною на момент розгляду справи за місцем реєстрації не проживають. Інформація щодо фактичного місця проживання дитини та з якого часу вони не проживають у Менському районі органом опіки та піклування суду не надана, як і не надано відповіді щодо всіх інших обставин, запитуваних судом. У судове засідання представник органу опіки та піклування не з"явився. Апеляційним судом також встановлено, що відповідно висновку ЛКК Чернігівської міської дитячої поліклініки №2 від 10.02.2114 року [PERSON] має захворювання „діагноз Вегетативна лабільність кризовий перебіг" та за станом здоров"я потребує обмеження в активній поведінці ( ігри, атракціони, батути, тривале переміщення на транспорті і т.п.). Встановлені факти дають підстави для висновку, що неповнота з"ясування всіх обставин справи призвела до ухвалення не обґрунтованого рішення щодо можливості надання дозволу [PERSON] на систематичне періодичне спілкування з малолітньою онукою - [PERSON], [INFO] (під час канікул) за місцем проживання бабусі, тобто, у м. Києві. Такий спосіб спілкування може зашкодити здоров"ю дитини, адже для такого спілкування необхідним є транспортування дитини з її постійного місця проживання на тривалу відстань, для чого існують медичні протипоказання. У зв"язку з встановленим, апеляційний суд вважає не можливим задоволення позову в частині вимог щодо спілкування дитини з позивачкою за місцем проживання останньої - у м. Києві, крім того, суд враховує, що такий спосіб спілкування пов"язаний з необхідністю розлучати дитину з батьком на певний час, із зміною звичного для неї способу життя та кола оточення, побутових умов, інформаційного перевантаження, може зашкодити інтересам дитини та її здоров"ю, отже, рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню. У той же час, враховуючи, що [PERSON] є рідною бабусею малолітньої [PERSON], [INFO], має щире бажання спілкуватись з онукою, має для того достатній рівень педагогічних знань, належну освіту, є педагогом, перекладачем, письменником та громадським діячем, тобто, всебічно розвиненою особою і її спілкування з онукою без фізичних навантажень у вигляді зміни місця проживання, не може зашкодити інтересам останньої, виходячи з приписів ст.ст. 159, 257,263 СК України та враховуючи інтереси як дитини, так і зважаючи на право позивача спілкуватись з онукою та приймати участь у її вихованні та розвитку, апеляційний суд вважає за можливе позов задовольнити частково, а саме, у спосіб, який буде найбільш прийнятним для дитини. На підстав ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають відшкодуванню понесені та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог, а саме, 38 грн. 60 коп.

Outcome: partial