Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі свого представника [PERSON] 17.02. 2016 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про вселення, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. В зв"язку зі смертю одного із відповідачів [PERSON] , в остаточній редакції 30.08. 2016 року позивач визначився з колом відповідачів, уточнив свої позовні вимоги, обгрунтовуючи позовні вимоги посилається на те, що він являється співвласником квартири [ADDRESS], проте співвласники чинять йому перешкоди щодо користування вказаною квартирою, а тому просив вселити його в жилу кімнату площею 9,3 кв. метри, що знаходиться в квартирі [ADDRESS]. Зобов"язати [PERSON] та [PERSON] не перешкоджати користуватися йому жилою кімнатою площею 9,3 кв. метри, що знаходиться в квартирі [ADDRESS], а також кухнею площею 7,7 кв. метри, ванною кімнатою площею 2,6 кв. метри, вбиральнею площею 1,4 кв. метри, коридором площею 12,5 кв. метри та вбудованою шафою площею 0,9 кв. метри, які залишені у спільному користуванні відповідно до рішення Дарницького районного суду м. Києва по справі 753/14362/13-ц. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка діє за довіреністю від 12.07. 2013 року ( а.с.13) позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в остаточній редакції позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] належним чином повідомлені у судове засідання не прибули і не направили своїх представників, про причини неявки суду не повідомили, про те, через загальну канцелярію за вх. № 42846 від 29.08. 2016 року відповідачка [PERSON] надала письмове заперечення на позов ( а.с. 71-72) та просила у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у письмових запереченнях. Згідно відомостей Відділу адресно - довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві , [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані в [ADDRESS]. Зі змісту ст. 74 ЦПК України, слідує, що судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. У відповідності до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затвердженою Постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 року № 270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою «Судова повістка», рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, повідомлення про надходження електронних поштових переказів, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Суд враховуючи згоду позивача, ухвалює провести заочний розгляд справи, відповідно до норм ст. ст. 224 - 233 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], яка діє за довіреністю від 12.07. 2013 року ( а.с. 47) , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахування письмових заперечень відповідачки [PERSON]. суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Як слідує із матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, 22 червня 1998 року, було видано свідоцтво про право власності згідно з розпаорядженням ( наказом) від 22.06. 1998 року за № 402, відповідно до Закону України " Про приватизацію Державного житлового фонду" на квартиру [ADDRESS] та зареєстровано міським БТІ у реєстрову книгу № 1250 01.07. 1998 року ( а.с.11) . За даним свідоцтвом власниками спірної квартири є [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON]. Кожен з власників, згідно цього свідоцтва володіє 1/4 частки в квартирі. Натомість, враховуючи побутові відносини між власниками, був період коли між ними виник спір щодо користування даною квартирою. Проте, цей спір було врегульовано шляхом судового розгляду за зверненням одного з співвласників на підставі чого було встановлено порядок користування квартирою. А саме, 31 січня 2014 року Дарницьким районним судом м. Києва по справі № 753/14362/13-ц, було прийнято рішення про порядок користування квартирою, згідно з яким, Позивачу, як власнику, що встановлено судом, було виділено у користування жилу кімнату площею 9,3 кв. м. в квартирі [ADDRESS] ( а.с.4 -6). Також, 8 грудня 2014 року по справі № 826/14604/14 Окружним адміністративним судом міста Києва було винесено постанову згідно якої суд зобов'язав Головне управління Державної міграційної служби у м. Києві (Дарницький районний відділ) зареєструвати місце проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 7- 10). Отримавши дану постанову Позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби у м. Києві Дарницького району із заявою про реєстрацію свого місця проживання та був зареєстрований в спірній квартирі [ADDRESS]. Проте станом на сьогоднішній день користуватися квартирою в позивача немає можливості. Я намагався вселитися до квартири та користуватися кімнатою 9,3кв. м в квартирі та відповідно приміщеннями загального користування. Незважаючи на зусилля позивача вселитися до квартири він не має можливості до цього часу - Відповідачі перешкоджають йому вселитися до квартири та користуватися нею . Внаслідок такої протиправної поведінки відповідачів, позивач звернувся за захистом своїх порушених прав до правоохоронних органів із відповідною заявою, на що начальником управління Дарницького РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] 24.11. 2015 року позивачу було рекомендовано звернутися до суду ( а.с. 12) За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого не майнового або майнового права та інтересу. Частина 2 цієї статті, передбачає визначений загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим, відповідачі ігнорують будь-які звернення, відмовляються впускати позивача до квартири та користуватися своєю власністю. Позивач намагався владнати спірне питання мирним шляхом, неодноразово телефонував, але відповідачі не визнають його прав на спірну квартиру, не допускають до квартири, не дають можливості вселитися, що підтверджується письмовими запереченнями відповідачки [PERSON] ( а.с. 71-72). Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 150 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок ( частину будинку) , квартиру, користуються ним ( нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом дії. Згідно ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки ( квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком ( квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За приписами статті 1 Першого протоколу Європейської Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" встановлено принцип мирного володіння майном, який в контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини закріплює засади поваги до права власності та забороняє безпідставне позбавлення або обмеження володіння особою своїм майном, інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених нормами міжнародного права. Разом з тим, жоден із співвласників не має переваги у користуванні майном і ненадання згоди у його використанні не може тягти за собою обмеження права іншого співвласника, а небажання співвласників надати у користування іншому співвласнику належне цим особам майно, є порушенням прав такого співвласника, що підлягають судовому захисту. Отже, спірна квартира є єдиним об"єктом нерухомого майна, що належить позивачу на праві спільної часткової власності, іншого житла він не має, водночас відповідачі безпідставно чинять перешкоди щодо вільного здійснення права позивача на користування та розпорядження своїм майном, а тому у суду є всі правові підстави для задоволення позовних вимог щодо усунення перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], в здійсненні права володіння, розпорядження власністю шляхом примусового вселення позивача у спірну квартиру і це не призведе до порушення прав відповідачів. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. З огляду принципу диспозитивності, встановлений ст. 11 ЦПК України, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, і не може з власної ініціативи здійснювати пошук та збирати докази. У той же час особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або повідомити про них суд, відповідно до ч.3 ст. 10, ч.2 ст. 27, статей 60, 131 ЦПК України. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи (ч.1). Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів (ч.2 ). В сенсі цих положень - ніякий доказ не має переваги перед другим, а судове рішення постановляється з урахуванням всіх доказів. У положеннях статті 1 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved