Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Укрзалізниця», третя особа на стороні відповідача в.о. начальника служби кадрової та соціальної політики Маслова В.Г. про визнання незаконним і скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог вказує на те, що 27.01.2003 на підставі наказу НАК-41/НОКУ позивач прийнятий на посаду дорожнього ревізора апарату з безпеки руху поїздів і автотранспорту Одеської залізниці та працював у даній установі за вказаною спеціалізацією фактично до моменту звільнення. Відповідно до наказу №119/НОК від 01.03.2011, згідно нового класифікатора професій ДК 003:2010, назва посади була змінена на ревізор залізничний з безпеки руху поїздів цього апарату, 03.06.2013 наказом №315/ос, назва посади змінена на ревізор з безпеки руху. 01.12.2015 назва підприємства, у відповідності до ПКМ України за №200 від 25.06.2014 і протоколу рішення правління ПАТ «Укрзалізниця» від 21.10.2015, була змінена на Регіональну Філію «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». 01.03.2017, згідно протоколу установчих зборів на підприємстві Регіональна Філія «Одеська залізниця» ПАТ «Укрзалізниця», була створена первинна профспілкова організація ВПЗУ Регіональної Філії «Одеська залізниця» та позивача було обрано до виборчого профспілкового органу головою профспілки. 20.02.2017 року [PERSON] особисто було вручено повідомлення начальника служби кадрової та соціальної політики [PERSON] про розірвання трудового договору на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП в зв`язку зі скороченням штатів у відповідності до наказу Регіональної Філії «Одеська залізниця» від 15.02.2017 за №44-Н/од. Вказує на те, що підприємство не врахувало переважне право на залишення на роботі, не надало позивачу вакантних місць для працевлаштування та належним чином не розглянуло заяви про переведення в зв`язку з реорганізацією. Разом з цим, наказом від 03.05.2017 № 310/ок, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України, позивача було звільнено з займаної посади, однак, як зазначає позивач, його було звільненно незаконно та з порушенням законодавства, у зв`язку з чим останній звернувся до суду з метою захисту своїх прав та просить суд визнати незаконним та скасувати наказ №310/ок від 03.05.2017, поновити на роботі згідно займаної посади ревізора безпеки руху, як основного місця роботи, з моменту звільнення та виплатити заробітню плату за вимушений прогул у розмірі, встановленому штатним розкладом, та, оскільки діями відповідача, [PERSON] було завдано шкоду у вигляді погіршення стану здоров`я, негативного вплину на якість життя, просить стягнути моральну шкоду з відповідача у розмірі 10000,00 грн. В судове засідання позивач не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, тому на думку суду позивач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Також в матеріалах справи містяться заперечення на позовну заяву, в яких просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Третя особа в судове засідання не з`явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судових повісток, тому на думку суду позивач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, вважає встановленими наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , 27.01.2003 на підставі наказу НАК-41/НОКУ, був прийнятий на посаду дорожнього ревізора апарату з безпеки руху поїздів і автотранспорту Одеської залізниці та працював у даній установі за вказаною спеціалізацією фактично до моменту звільнення. 03.02.2017 правління ПАТ «Українська залізниця» прийняло рішення щодо ліквідації структурних підрозділів Апарату безпеки руху поїздів і автотранспорту апарату управління «Одеської залізниці» з 01.05.2017. 15.02.2017 було видано наказ №44-Н/од про скорочення та вилучення зі штатного розпису апарату управління регіональної філії «Одеська залізниця» апарат безпеки руху поїздів і автотранспорту, чисельністю 46 штатних одиниць, в які входила посада позивача. 20.02.2017 позивача було повідомлено про скорочення його посади з 01.05.2017, з яким він ознайомився під особистий підпис. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Листом № НОК-09/547 від 10.04.2017, [PERSON] було запропоновано вакантні посади на 26 аркушах, від яких останній відмовився, що підтверджується його особистим підписом. 26.04.2017 позивачу повторно було запропоновано вакантні посади для можливого працевлаштування в зв`язку із скороченням. Проте, [PERSON] відмовився від запропонованих посад та від поставлення свого підпису, про що уповноваженими робітниками було складено акт. Наказом № 310/ос від 03.05.2017, в зв`язку з відмовою позивача від запропонованих посад для подальшого працевлаштування в зв`язку із скороченням штату, було припинено трудовий договір на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також особам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років", із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу; авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби, військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, військової служби за призовом осіб офіцерського складу та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби; працівникам, яким залишилося менше трьох років до настання пенсійного віку, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мало місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне звільнення. Як вбачається із письмових заперечень представника відповідача на позовну заяву, посилання позивача про те, що він був обраний членом профспілкової організації, з якою керівництво залізниці повинно було погоджувати скорочення штату, є таким, що не відповідає нормам чинного законодавства, оскільки листом НОК-09/592 від 13.04.2017 було запропоновано голові ППО ВПЗУ регіональної філії «Одеська залізниця» надати відповідно до ст.ст. 11, 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», надати відомості щодо легалізації на відповідність статусу створення профспілкової організації, а також список її членів, проте, зазначені відомості до керівництва залізниці не надходило. З врахуванням зазначеного вище, суд вважає, що обгрунтування позивача в цій частині є не доведеними, а твердження сторони відповідача належним чином обґрунтованими, тому суд вважає, що останнім не були порушені норми трудового законодавства, що призвели до порушення прав та інтересів позивача. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити, що за приписами статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно приписів статтею 11, 13, 16 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Стаття 23 ЦК України наділяє кожну особу правом на відшкодування моральної шкоди грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Стаття 1167 ЦК України за завдану моральну шкоду фізичній особі покладає відповідальність за завдану моральну шкоду та обов`язок її відшкодувати на особу, яка її завдала. Отже стягнення моральної шкоди є похідними позовними вимогами від позовних вимог позивача щодо визнання порушених норм трудового законодавства, що призвели до порушення прав та інтересів позивача. Цивільно-правова відповідальність за заподіяну моральну шкоду не може наступити по відношенню до відповідача тому, що відсутні ознаки цивільного правопорушення. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пункті 3 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних, зокрема, фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у пунктах 4, 5, 9 Постанови № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Суд вважає, оскільки позивачем не доведено неправомірність дій відповідача, наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача та завданою моральною шкодою, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, доводи про заподіяння йому моральної шкоди є безпідставними та недоведеними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed