Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], діючого в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх [PERSON], [PERSON], треті особи: Дарницький районний відділ Державної міграційної служби України в м. Києві, Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності володіє квартирою [ADDRESS], відомості щодо якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12 жовтня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року. На житловій площі якої з 2014 року зареєстровані відповідачі, які набули право реєстрації на спірній житловій площі згідно наказу управління житлово-комунального господарства Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.07.2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири № [ADDRESS]», свідоцтва про право власності, виданого 02.07.2015 року на ім»я [PERSON] сектором приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. Проте, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, частково скасованого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, визнано протиправним наказ управління житлово-комунального господарства Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.07.2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири № [ADDRESS]», а свідоцтво про право власності, виданого 02.07.2015 року на ім»я [PERSON] сектором приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, - недійсним. Тобто, судовими рішенням встановлений факт незаконного набуття та реєстрації відповідачів у спірній квартирі. З 12 жовтня 2016 року - з часу зміни власника житла останні в квартирі не проживають, права на користування житлом втратили з часу набуття рішенням суду законної сили, проте залишаються зареєстрованими в будинку без будь-яких правових підстав й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона як єдиний власник вимушена сплачувати за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], діючий на підставі ордеру про надання правової допомоги від 16 травня 2018 року, позовні вимоги підтрили у цілому з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади (суду). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Треті особи без самостійних вимог на предмет позову в судове засідання не з"явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернулись до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаних третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, третю особу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач одноособово на праві власності володіє квартирою [ADDRESS], відомості щодо якої внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12 жовтня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12 жовтня 2016 року (а.с. 20, 21). На житловій площі якої з 2014 року зареєстровані відповідачі, які набули право реєстрації на спірній житловій площі згідно наказу управління житлово-комунального господарства Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.07.2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири № [ADDRESS]», свідоцтва про право власності, виданого 02.07.2015 року на ім»я [PERSON] сектором приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а.с. 22, 23, 24, 16-19). Проте, рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 03 червня 2016 року, частково скасованого рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13 вересня 2016 року, визнано наказ управління житлово-комунального господарства Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 02.07.2015 року за № 55855 «Про приватизацію квартири № [ADDRESS]», - протиправним, а свідоцтво про право власності, виданого 02.07.2015 року на ім»я [PERSON] сектором приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, - недійсним (а.с.16-19). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Тобто, судовими рішенням встановлений факт незаконного набуття та реєстрації відповідачів у спірній квартирі. З 12 жовтня 2016 року - з часу зміни власника житла відповідачі в квартирі не проживають, права на користування житлом втратили з часу набуття вказаного рішення суду законної сили, проте залишаються зареєстрованими в будинку без будь-яких правових підстав, й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивачка як єдиний власник вимушена сплачувати за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, неповнолітні діти відповідачів, як і відповідачі, володіють на праві власності нерухомістю (житлом) (а.с. 25-33), а спірна квартира набута неповнолітнім [PERSON] в порядку приватизації як житло, надане його батьку [PERSON] як службове, набуття якого вподальшому було визнано незаконним. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім»ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв»язок з членом сім»ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім»ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки відповідачі після зміни власника квартири не мають статусу члена сім»ї власника спірного житла, угоди між власником житла та відповідачами про користування цим житлом немає, судовими рішенням встановлений факт незаконного набуття та реєстрації відповідачів у спірній квартирі, останні втратили право на його користування. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір - 640 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved