Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з цивільним позовом до ПАТ «Креді Агріколь Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, мотивуючи тим, що між нею та відповідачем укладено кредитний договір №133/08-Ф від 07 листопада 2008 року, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 33 000,00 доларів США на термін до 06 липня 2018 року. У забезпечення кредиту 07 липня 2008 року укладено договір іпотеки №4216, згідно умов якого надано в іпотеку майно: кв.№63 в буд.№22 по пров.1-й Курсовий в м. Біла Церква. Позивачка вважаючи, що кредитний договір не містить загальної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, реальної відсоткової ставки та іншу передбачену законом інформацію та порушує ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», просила суд визнати недійсним кредитний Договір №133/08-Ф від 07 липня 2008 року та Договір іпотеки від 07 липня 2008 року зареєстрований у реєстрі за №4216, укладених між нею та ПАТ «Креді Агріколь Банк». ПАТ «Креді Агріколь Банк» з доводами позивачки не погодився, подав зустрічну позовну заяву про стягнення з [PERSON] курсової різниці за кредитним договором №133/08-Ф станом на 20.09.2017 року в розмірі 617770,99 грн., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 9266,56 грн. зустрічна позовна заява мотивована тим, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2014 року у справі №357/1846/14-ц з [PERSON] стягнуто кредитну заборгованість станом на 09.01.2014 року у гривневому еквіваленті, в загальній сумі 275 416,56 грн., з урахуванням курсу НБУ долару до гривні станом на 09.01.2014 року в розмірі 7,9930. До даного часу рішення суду залишилось не виконаним, тому оскільки зобов'язання [PERSON] є валютним, ПАТ «Креді Агріколь Банк» звертається до суду з зустрічною позовною заявою. Зустрічну позовну заяву прийнято до спільного розгляду з первісним позовом за ухвалою суду від 22 вересня 2017 року. Позивач за первісним позовом та представник позивачки в судове засідання не з'явилися, про місце, час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника відповідача подано клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з його участю в розгляді справи Господарським судом Київської області (справа №911/3642/17). Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи без участі представника позивача суд враховує, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвненції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи, що провадження у справі відкрито ще у вересня 2017 року, відкладення розгляду справи за клопотання представника [PERSON], в даному випадку, призвело б до порушення права банку на розгляд справи в продовж розумного строку. Крім того, [PERSON] не була позбавлена можливості скористатись правовою допомогою іншого представника та забезпечити його участь в розгляді даної цивільної справи. Представник відповідача за первісним позовом в судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться заперечення проти позовної заяви [PERSON] та заява про розгляд справи без участі представника ПАТ «Креді Агріколь Банк». Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «Креді Агріколь Банк» укладено кредитний договір №133/08-Ф від 07 листопада 2008 року, згідно якого банк зобов'язався надати кредит у розмірі 33 000,00 доларів США на термін до 06 липня 2018 року. [PERSON] кредитні кошти отримала, що останньою не заперечується. У забезпечення кредиту 07 липня 2008 року між сторонами укладено договір іпотеки №4216, згідно умов якого надано в іпотеку майно: кв.№63 в буд.№22 по пров.1-й Курсовий в м. Біла Церква Київської області. [PERSON] вважає, що кредитний договір не містить загальної вартості кредиту, абсолютного значення подорожчання кредиту, реальної відсоткової ставки та іншу передбачену законом інформацію та порушує його права як споживача передбачені у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Представник відповідача у поданих запереченнях вказує на відсутність підстав для задоволення позову, як не обґрунтованого. Мотивуючи зустрічну позовну заяву ПАТ «Креді Агріколь Банк» зазначає, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2014 року у справі №357/1846/14-ц з [PERSON] стягнуто кредитну заборгованість станом на 09.01.2014 року у гривневому еквіваленті, в загальній сумі 275 416,56 грн., з урахуванням курсу НБУ долару до гривні станом на 09.01.2014 року в розмірі 7,9930. До даного часу рішення суду залишилось не виконаним, тому ПАТ «Креді Агріколь Банк» просив суд стягнути курсову різницю за кредитним договором №133/08-Ф станом на 20.09.2017 року в розмірі 617770,99 грн., а також витрати на сплату судового збору у розмірі 9266,56 грн. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. З позовної заяви позивача вбачається, що позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору з підстав передбачених ст. 215 ЦК України та невідповідності спірного договору вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин( далі також - Закон № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Саме такий Висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону № 1023-ХІІ, викладений у його постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, відповідно до положень частини четвертої статті 18 Закону № 1023-ХІІне є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України № 1023-ХІІ, згідно з якою сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що вони повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст кредитного договору не може суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також , моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З матеріалів справи вбачається, що банком було передано позивачу кредит 33 000 дол. США. При укладенні кредитного договору позивачу були роз'ясненні усі умови надання споживчого кредиту, на які він вільно погодився. Відповідно до ст. 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами заявлені вимоги, тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення зустрічної позовної заяви, суд вказує на таке. Як встановлено у рішення вище, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 22.04.2014 року у справі №357/1846/14-ц з [PERSON] стягнуто кредитну заборгованість станом на 09.01.2014 року у гривневому еквіваленті, в загальній сумі 275 416,56 грн., з урахуванням курсу НБУ долару до гривні станом на 09.01.2014 року в розмірі 7,9930. Як вбачається з інформаційної довідки з Єдиного Державного реєстру виконавчих проваджень, за результатами розгляду зазначеної цивільної справи було видано виконавчі листи та 18.03.2015 року відкрито виконавче провадження. На даний час рішення суду не виконано. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В даному випадку, ПАТ «Креді Агріколь Банк» просить суд стягнути з [PERSON] 617 770,99 грн. курсової різниці, так як рішення суду залишається не виконаним, а станом на 20.09.2017 року курс НБУ долара США до гривні складає 26,126436. Виходячи із того, що на час виконання рішення і сплати гривневого еквівалента отриманих за кредитним договором доларів США курс цієї валюти зріс, то порушене право кредитора на отримання еквівалентної переданим ним за договором суми і для його відновлення останній мусить зробити витрати, які є збитками в розумінні п. 2 ч. 1 ст. 22 ЦК України. [PERSON] не надала суду доказів на погашення суми утвореної заборгованості, тому вимоги за зустрічним позовом суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, що узгоджується з позицією ВССУ висловленої під час розгляду справи 511/1770/14ц. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд залишає понесені судові витрати за [PERSON] та стягнути з останньої на користь ПАТ «Креді Агріколь Банк» 9266,56 грн. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved