Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-25 00:00:00

26. 11.2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, третя особа - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області. В обгрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що він є власником, зареєстрований і проживає у житловому будинку [ADDRESS] Вказаний будинок належить йому відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконавчим комітетом Шаргородської міської ради на підставі рішення виконкому Шаргородської районної ради народних депутатів № 244 від 22.10.1987 року. Разом з ним у вказаному будинку зареєстровані його дружина [PERSON], син [PERSON] та племінник [PERSON], який фактично проживає в іншому місці - в [ADDRESS]. Відповідач по місцю реєстрації не проживає з січня 2014 року, не брав та не бере участі в утриманні будинку. Він є власником будинку і має право розпоряджатися ним на власний розсуд, проте, позбавлений цього права, так як в будинку зареєстрований відповідач, що є порушенням його прав, як власника будинку. Добровільно відповідач знятися з реєстраційного обліку не бажає, на його звернення з цього приводу не реагує, тому він вимушений звернутися до суду і просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав, посилаючись на ті ж самі обставини. Просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - будинку [ADDRESS], що дасть можливість зняти його з реєстрації у вказаній квартирі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про дату, місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки в суд не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності - не надходило. Із згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи - Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області [PERSON] в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовної заяви [PERSON] Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи спір суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS]. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконавчим комітетом Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області в січні 1988 року на підставі рішення виконкому Шаргородської районної ради народних депутатів від 22.10.1987 року №244 (а.с.4), яке зареєстроване КП "Могилів-Подільське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" в січні 1988 року за № 371 (а.с.4/2). Як вбачається із паспорта громадянина України [PERSON],[INFO] серії [NUMBER], виданого Шаргородським РВ УМВС України у Вінницькій області 14.04.1997 року останній зареєстрований у будинку [ADDRESS], з 12.06.1980 року (а.с.3). Відповідач [PERSON] також зареєстрований за адресою позивача - у в будинку [ADDRESS], що підтверджується довідками виконкому Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 2787 від 21.11.2014 року та № 2317 від 19.08.2014 року (а.с.10,11), витягом з погосподарської книги по Джуринській сільській раді за 2011 - 2015 роки (а.с. 9), копією паспорта [PERSON] (а.с.6), із яких вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], з 27.07.2012 року. Проте, відповідач [PERSON] по місцю реєстрації не проживає, а постійно проживає за адресою: [ADDRESS]. За правилами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін. Позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 2-4 ст.60 ЦПК України докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] надано суду належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON], який зареєстрований у будинку [ADDRESS], в ньому не проживає, не є членом сім'ї позивача [PERSON], з січня 2014 року проживає в [ADDRESS], не приймав та не приймає участі в утриманні будинку, тому втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] Відтак, враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами. Зокрема, що позивач є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від січня 1988 року; що позивач набув права власності на вказаний будинок у передбачений цивільним законодавством спосіб; що право власності позивача на житловий будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу чинення [PERSON] перешкод у користуванні та розпорядженні [PERSON] його власністю внаслідок відмови відповідача добровільно знятися з реєстраційного обліку у вказаному будинку. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням. Вказані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Житловим кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, згідно з ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими, не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Усі суб'єкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1,2,3 ст.319 ЦК України). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України). Відповідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст. 383 ЦК України). Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Статтями 150,155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством. Згідно з ст. ст. 71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки судом встановлено, що відповідач [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає, не є членом сім'ї позивача, то право позивача на вільне користування своїм майном порушено та підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.7 ЗУ "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, протягом семи днів на підставі, зокрема, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11. Виходячи з викладеного, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS], є підставою для зняття його з реєстраційного обліку органом, до компетенції якого входить вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку.

Outcome: approved