Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Завод «Прогрес» про стягнення середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату при звільненні, вказавши, що наказом № 48/4 від 10.10.2011р. позивачка була прийнята на роботу до ПАТ «Завод «Прогрес» на посаду головного бухгалтера. Наказом № 15/К від 07.09.2012г. була звільнена за ст. 36 п. 1 КЗпП України. При звільненні позивачці не була виплачена заробітна плата за серпень у сумі 1638,80 коп. і заробітна плата за вересень у сумі 372,46 грн., компенсація за невикористану відпустку за 22 календарних дні. Заробітну плату позивачці виплачували частинами після її звільнення, останню виплату за вересень і компенсацію за невикористану відпустку в сумі, приблизно 1300 грн., вона отримала 22.11.2012 р. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку. Всього відповідач зобов'язаний виплатити компенсацію за 52 робочих дні у сумі 4727,27 грн. Невиплата заробітної плати своєчасно поставила позивачку у важке матеріальне становище, змусила позичати гроші, позбавила можливості скористатися відпусткою. Заробітна плата постійно виплачувалася нерегулярно, чим власник постійно порушувала взяті на себе зобов'язання і ставив позивачку у скрутне матеріальне становище, чим завдавав її моральну шкоду. Добровільно він не надав розрахунок про нараховані виплати в місяць звільнення та не нарахував середній заробіток за час затримки, у зв'язку з чим позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 4727, 27 грн. та моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити та надала аналогічні за змістом даного позову пояснення. У судовому засіданні представник відповідача - директор ПАТ «Завод «Прогрес» Клюєв О.М. позовні вимоги визнав та пояснив, що [PERSON]. працювала на підприємстві головним бухгалтером з 10.10.2011 року по 07.09.2012 року. При звільненні у вересні позивачці дійсно не була виплачена заробітна плата своєчасно у зв`язку із відсутністю коштів. Коли на підприємстві з`явилися кошти, він 06.10.2012 року запропонував позивачці їх отримати, але, натомість, [PERSON]. шахрайським шляхом підписала у нього видатковий касовий ордер від 22.11.2012 на отримання заробітної плати за вересень 2012 року у сумі 1300 грн. Насправді вона отримала ці кошти 06.10.2012 року, але будь-якими доказами він це довести не може. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Відповідно до ст.10 ч.3 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приймаючи рішення по справі, що розглядається, суд виходив з вимог ст. 60, 61 ЦПК України, які регламентують, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що наказом № 48/4 від 10.10.2011р. [PERSON] була прийнята на роботу до ПАТ «Завод «Прогрес» з 10.10.2011р. на посаду головного бухгалтера (а.с.3). Наказом № 15/К від 07.09.2012г. [PERSON] була звільнена за ст. 36 п. 1 КЗпП України, про що мається відмітка у трудовій книжці серії [NUMBER] від 01.12.2008р. (а.с.63-69). Згідно довідки, виданої ПАТ «Завод «Пргрес» [PERSON] працювала на посаді головного бухгалтера та її заробітна плата складала за липень 2012р. - 22 робочих дня -2000,00 грн., за серпень 2012р. - 22 робочих дня - 2000 грн. (а.с.4). Відповідно до розрахунково-платіжної відомості № ПР-0000013 за вересень 2012р. головному бухгалтеру [PERSON] нарахована сума до виплати у розмірі 1047,73 грн. за чергову відпустку (а.с.52). Згідно відомості на виплату грошей № ПР-0000013 за вересень 2012 р. [PERSON] отримала суму у розмірі 1268,21 грн. (а.с.53). Відповідно до видаткового касового ордеру від 22.11.2012р. [PERSON] отримала заробітну плату за вересень 2012р. (а.с.54). Згідно відомості на виплату грошей № ПР-0000029 за серпень 2012 р. [PERSON] отримала суму у розмірі1638,80 грн. (а.с.53). Відповідно до розрахунково-платіжної відомості № ПР-0000012 за серпень 2012р. головному бухгалтеру [PERSON] належить до виплати сума у розмірі 1638,80 грн. (а.с.56). Відповідно до ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» від 24.03.1995 р. 108/95 заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до п. 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, на число календарних днів за цей період. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, щодо стягнення з ПАТ «Завод «Прогрес» на користь позивачки середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати входячи з наступного розрахунку: - 4000,00 грн. (заробітна плата розрахункового періоду за липень-серпень 2012 року) : 44 (кількість календарних днів за липень-серпень 2012 року) = 90,90 грн. (середньоденна заробітна плата); - середній заробіток за період з 07.09.2012р. по 22.11.2012 р. складає: 90,90 грн. (середньоденна заробітна плата) х 52 (календарні дні часу затримки виплати заробітної плати), що дорівнює 4727,27 грн. Відповідно до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.11 ЦК України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є завдання моральної шкоди іншій особі. Відшкодування моральної шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я, 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів, 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв"язку із знищенням чи пошкодженням її майна, 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми,іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень". Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, зі змінами, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Враховуючи вищевикладене, вимоги ст. 237-1 Кодексу законів про працю України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню грошова сума у розмірі 1000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що при подачі позову до суду позивач звільнений від сплати судового збору, рішення прийнято на користь позивача, тому судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави. Відповідно до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлені ставки судового збору, а саме за подання позовної заяви майнового характеру слід сплатити судовий збір у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, що складає судовий збір у розмірі 229,40 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлені ставки судового збору, а саме за подання позовної заяви немайнового характеру слід сплатити судовий збір у розмірі 0,1 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 114, 70 гривень. Таким чином, з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 321,90 гривень.

Outcome: approved