Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У лютому 2021 року [PERSON] звернувся до відділення виконавчої дирекції ФССНВВП України із указаною позовною заявою, у якій просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 200 000 грн. В обґрунтування позову вказував, що він протягом 31 року (23 роки 3 місяці з яких в умовах впливу шкідливих факторів), працював на різних посадах у ПАТ «Суха Балка», шахті «Першотравнева», шахті «Ювілейна», Торчинському кар`єрі АТ «Комєта». 06.08.2004 р. був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки. Внаслідок виконуваної роботи на підприємствах із несприятливими умовами праці, він отримав професійні захворювання, а саме: - вегетативно-сенсорна полінейропатія, артроз ліктьових суглобів, плечолопатковий пері артроз, - пиловий бронхіт. Згідно п.п. 14, 15 Акта розслідування професійного захворювання, професійне захворювання виникло через багаторічну роботу в умовах підвищених рівнів вібрації, маси підіймає мого та пересувного вантажу, пилу, шуму. Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 02.12.2002 р. за результатами первинного обстеження позивачу встановлено 45 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності з повторним переоглядом, та при наступному огляді від 13.12.2004 р. позивачу встановлено 35 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності безстроково. У зв`язку з професійним захворюванням позивача було порушено його нормальні життєві зв`язки, він був позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, виконувати домашню роботу, вести активний спосіб життя, він вимушений постійно лікуватися. Його стан здоров`я на даний час не поліпшується, він відчуває постійний біль у суглобах, тремтіння рук, порушення сну, приступи задухи та сильний кашель. Вважає, що за таких обставин йому має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров`я, яку він оцінив у 200 000 грн. Ухвалою судді Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2021 року справу передано за підсудністю до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19.03.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 27.04.2021 року до суду надійшов відзив в.о. начальника Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що відповідач по справі - Фонд соціального страхування від нещасного випадку і професійного захворювання України, є неналежним відповідачем, оскільки наказом від 26.05.2017 року №607 було припинено цю юридичну особу шляхом реорганізації - приєднання до відділення до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Також зазначив, що обов`язок відшкодування моральної шкоди потерпілим, який покладався на Фонд, було скасовано згідно ЗУ №1105-ХІV з 01.01.2015 року, так як моральна шкода не є страховою виплатою, а тому таку шкоду має відшкодовувати саме роботодавець. Окрім того, на підтвердження факту завдання моральної шкоди позивачем не надано жодного належного доказу, оскільки у медичних довідках, які ним надано, про моральні страждання не йдеться. Також відповідачем було заявлено клопотання про розгляд справи за участю сторін. Ухвалою суду від 18.05.2021 року у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін відмовлено. 18.06.2021 року на електронну адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив, у якому останній просив суд замінити неналежного відповідача, оскільки ним було помилково вказано відповідачем відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і профзахворювань України, та дійсно згідно Наказу №607 цю юридичну особу було припинено, а тому належним відповідачем є саме Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Ухвалою суду від 12.07.2021 року клопотання позивача задоволено, та замінено неналежного відповідача належним, а саме - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач протягом 31 року (23 роки 3 місяці з яких в умовах впливу шкідливих факторів), працював на різних посадах у ПАТ «Суха Балка», шахті «Першотравнева», шахті «Ювілейна», Торчинському кар`єрі АТ «Комєта». 06.08.2004 р. був звільнений у зв`язку із виходом на пенсію, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 10-13). Внаслідок виконуваної роботи на підприємствах із несприятливими умовами праці, він отримав професійні захворювання, а саме: - вегетативно-сенсорна полінейропатія, артроз ліктьових суглобів, плечолопатковий пері артроз, - пиловий бронхіт. Згідно п.п. 10, 14, 15 Акта розслідування професійного захворювання, професійне захворювання виникло через багаторічну роботу (23 роки та 7 місяців) в умовах підвищених рівнів вібрації, маси підіймаємого та пересувного вантажу, пилу, шуму, що також підтверджується Санітарно-гігієнічною характеристикою умов праці (а.с. 14-15, 16-18). Згідно з довідкою медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 02.12.2002 р. за результатами первинного обстеження позивачу встановлено 45 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності з повторним переоглядом, та при наступному огляді від 13.12.2004 р. позивачу встановлено 35 % втрати професійної працездатності та IIІ групу інвалідності безстроково (а.с. 19, 20). Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 р. № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України № 1105-ХІV. Норми вказаного Закону України № 1105-XIV (у редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 р. № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»), передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому(підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34). З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону України № 1105-ХІV право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК. Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 р. № 3235-ІV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 р. «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм Закону України № 1105-ХІV, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки. Законом України від 23 лютого 2007 р., що набрав чинності з 20 березня 2007 р., до Закону України № 1105-ХІV внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду. Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 ЦК України та ст. 2371 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (ч. 2 та 3 ст. 5 ЦК України). З огляду на вказане Закон № 717-V не міг ретроспективно встановити обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи. Тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд. А відтак суд приходить до висновку, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровської області є належним відповідачем у справі, оскільки факт встановлення ступеня втрати професійної працездатності позивача відбувся первинно у 2002 році. Аналогічні висновки викладені в Постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 61-10990св18. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Вищезазначені вимоги чинного на той час законодавства у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Так, відповідно до Акта розслідування професійного захворювання від 05.11.2002 року причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах перевищення допустимих норм впливу шкідливих факторів - вібрації, маси підіймає мого та пересувного вантажу, пилу, шуму, протягом 23 років 7 місяців, таким чином встановлена вина роботодавця у неналежних умовах праці. Із досліджених судом виписок з історії хвороби [PERSON] має професійні захворювання: - вегетативно-сенсорна полінейропатія, артроз ліктьових суглобів, плечолопатковий пері артроз, - пиловий бронхіт, у зв`язку з чим має підтверджені скарги на біль у суглобах, тремтіння рук, порушення сну, приступи задухи та сильний кашель. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 35% починаючи з 13.12.2004 року та безстроково. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємствах впродовж 23 років 07 місяців у шкідливих умовах виробничого середовища, йому вперше було встановлено 45 % втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Однак, позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 200 000 грн не надав достатнього обґрунтування такого великого розміру шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 70 000 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у вигляді судового збору необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial