Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до Державного підприємства "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№ 20)" про визнання права власності. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що з липня 2003 року зі згоди відповідача вселилася та зареєструвалася у квартирі [ADDRESS] . За час проживання нею проводилися капітальні ремонти, сплачуються комунальні платежі, однак відповідачем відмовлено їй в оформленні права власності. Позивачка просить визнати право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Ухвалою суду від 21.09.2020 справу прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні позивачка на позовних вимогах наполягала, просила позов задовольнити на тих підставах, що в ньому зазначені. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала. Повідомила суду, що житловий будинок, в якому розташована спірна квартира перебуває на балансі відповідача, власником квартири є держава в особі Міністерства юстиції України. Будинок, в якому знаходиться спірна квартира, визнано аварійним, відповідно до Закону України "Про приватизацію державного фонду" квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей), квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, не підлягають приватизації. Квартира не виключена зі списку службових, відповідно приватизації не підлягає. Крім того, позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власник. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що згідно оціночного акту від 15.04.1982, будинок [ADDRESS] , перебуває на балансі ЯЯ № 310/20, перейменоване в подальшому на Державне підприємство "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№ 20)". З п. п. 1.1 статуту відповідача встановлюється, що ДП "Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№ 20)" засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції України. З п. п. 4.1 статуту вбачається, що майно підприємства є державною власністю і закріплюється за ним на праві господарського відання. Відповідно, житловий будинок у якому розташована спірна квартира, перебуває на балансі відповідача, власником квартири є держава в особі Міністерства юстиції України. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", не підлягають приватизації квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Згідно рішення Вільнянської районної Ради народних депутатів від 11.07.1985 № 238, будинок [ADDRESS] визнано аварійним. Листом виконавчого комітету Вільнянської міської ради від 08.08.2016 № 02-02-08/824, житловий будинок [ADDRESS] визнано ветхим житлом, прийняття нерухомості у комунальну власність міською радою визнано недоцільним. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 вказала, що правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивачка як володілець майна повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Про добросовісність володіння може свідчити те, що це нерухоме майно особа отримала безпосередньо від його фактичного власника, при цьому жодні договірні правовідносини між ними не склалися. Враховуючи обставини, за яких позивачка вселилася і користується житловим будинком по даний час, не є достатніми підставами для подальшого отримання права власності на це майно. Наявними у справі письмовими доказами не підтверджено відповідність фактичних обставин справи усім вищенаведеним критеріям, оскільки позивачкою не був доведений факт, що вона, при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність в неї підстав для набуття права власності, як це передбачено\~ст. 344 ЦК України, оскільки останній було відомо, що вказана квартира є службовою, знаходиться в аварійному стані, перебуває на балансі відповідача . Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)\~вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод \~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (п. 23 рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 у справі "Проніна проти України"). Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до беззаперечного висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed