Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" (надалі по тексту - ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" заборгованості по заробітній платі у розмірі 25 699 грн. 58 коп. та середнього заробітку за весь час затримки виплати по день фактичного розрахунку. Вимоги мотивує тим, що працював на підприємстві відповідача з квітня 2012 року спочатку на посаді заступника начальника відділу, а з вересня 2012 року на посаді начальника юридичного управління підприємства. Наказом від 23.10.2014 року № 273/ос він був звільнений 22.05.2014 року з посади начальника юридичного управління за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Відповідно до листа відповідача від 11.12.2014 року № 3777 неоспорювана сума виплат становить 25 699 грн. 58 коп., яка по даний час йому не сплачена. У зв"язку з цим просить стягнути вказану суму та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені з посиланням на ст. ст. 116, 117 КЗпП України. В ході розгляду справи позивач подав заяву зі збільшеним розміром позовних вимог, відповідно яких просить стягнути з відповідача належні йому виплати при звільненні у неоспорюваній сумі 25 699,58 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати коштів за період з 22.05.2014 року по 18.03.2015 року у розмірі 104 349 грн. 69 коп. та відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за час прострочення здійснення виплати належних сум при звільненні стягнути інфляційні нарахування при звільненні у розмірі 6 322 грн. і 3 % річних в сумі 631 грн. 58 коп. (а.с. 59-62). В судовому засіданні позивач підтримав позов та викладені у ньому обставини. Представник відповідача Войтенко І.В. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність, пояснив, що наказом від 23.10.2014 року [PERSON] було звільнено з роботи з 22.05.2014 року на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. В подальшому дату звільнення було змінено на 16 червня 2014 року наказом від 11.12.2014 року, оскільки позивач поштою надав листи непрацездатності. Відповідачем [PERSON] неодноразово письмово повідомлявся про необхідність прибути до ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" для отримання усіх належних йому нарахованих виплат, проте позивач на підприємстві не з"являвся, тому грошові кошти були депоновані та можуть бути виплачені при безпосередньому зверненні [PERSON] до відповідача. Підприємством вчинені всі необхідні дії для забезпечення трудових прав позивача, тому права позивача не порушені. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як убачається із копії наказу № 273/ос від 23.10.2014 року ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" про припинення трудового договору, [PERSON] з 22 травня 2014 року звільнений з посади начальника юридичного управління відповідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул без поважних причин (а.с. 7). Наказом ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" "На зміну дати звільнення [PERSON]" від 11.12.2014 року № 291/ос, дію вищевказаного наказу № 273/ос від 23.10.2014 року в частині дати звільнення позивача припинено та визначено дату звільнення з роботи [PERSON] 16 червня 2014 року за п. 4 ст. 40 КЗпП України (за прогул без поважних причин) (а.с. 8). Як зазначено у наказі відповідача від 11.12.2014 року № 291/ос, підставою для його видачі стало надання [PERSON] листом від 18.11.2014 року листків непрацездатності, згідно яких 22.05.2014 року він знаходився на лікарняному та ненадання пояснення про причини відсутності на роботі 02.06.2014 року та 16.06.2014 року. Отже, за викладених обставин позивач звільнений з роботи з підприємства відповідача 16 червня 2014 року. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом безспірно встановлено, що на час звільнення [PERSON] до виплати підлягала сума 25 699 грн. 58 коп., яка ним отримана не була, тому підлягає стягненню з відповідача (а.с. 24). На адресу ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" [PERSON] надсилалася заява від 03.07.2014 року з проханням здійснити належні йому заробітну плату та інші виплати через установу банку АТ "Сбербанк России" із зазначенням банківських реквізитів, яка відповідачем була отримана 14.07.2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 66, 67). Однак, при цьому кошти позивачу перераховані не були. В подальшому на неодноразові звернення [PERSON] ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" позивачу надсилалися листи від 23.10.2014 року, від 10.11.2014 року та від 11.12.2014 року з пропозицією особисто прибути до підприємства для отримання заробітної плати та компенсації за невикористані щорічні відпустки, при цьому у листі від 11.12.2014 року зазначалося про те, що кошти будуть перераховані за вказаними [PERSON] реквізитами на підстави заяви, яку необхідно написати у присутності відповідальних працівників бухгалтерії товариства для впевненості, що написане у листі позивачем зроблено не під примусом (а.с. 27, 28, 47). Враховуючи вимоги вищенаведеної ст. 116 КЗпП України та беручи до уваги, що позивач у день звільнення 16.06.2014 року не працював і вимога [PERSON] про виплату коштів відповідачем була отримана 14.07.2014 року, тому належна до виплати сума позивачу ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" повинна була бути виплачена (перерахована) не пізніше 15.07.2014 року, який був робочим днем. Заперечення відповідача про те, що позивачу особисто необхідно було з"явитися для написання відповідної заяви про переказ коштів, які були депоновані підприємством, суд до уваги прийняти не може, оскільки вони не грунтуються на нормах чинного законодавства, тому оскільки з 15.07.2014 року вимога [PERSON] про виплату сум виконана не була, з вказаного часу вважається затримка виплати заробітної плати та інших нарахувань, чим порушено роботодавцем права працівника. Отже, з урахуванням зазначеного, заявлені вимоги позивача в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період часу з 15.07.2014 року по день ухвалення рішення 03.04.2015 року підлягають задоволенню. Згідно довідки ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" від 31.03.2015 р. за № 799, середньоденна заробітна плата [PERSON], відповідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 р. № 100 зі змінами, становить у розмірі 613 грн. 12. коп. Судом також встановлено, що у ПрАТ "Київ-Дніпровське МППЗТ" з січня 2014 року по даний час запроваджено чотирьохденний робочий тиждень, що визнано позивачем. У зв"язку з цим період з 15.07.2014 року по 03.04.2015 року на підприємстві відповідача включає 147 робочих дні. Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню за затримку розрахунку при звільненні сума у розмірі 90 128 грн. 64 коп. (147 роб. дні х 613,12 грн. - середньоденний заробіток), що передбачено п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100 зі змінами. За заявленими вимогами позивач просить стягнути середній заробіток за затримку виплати з 22.05.2014 року по 18.03.2015 року у розмірі 104 349,69 грн., що перевищує як період, так і вищевказаний розмір нарахувань, тому позов у цій частині підлягає задоволенню частково. Позивач також просить стягнути з відповідача відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України за час прострочення здійснення виплати належних сум при звільненні інфляційні нарахування у розмірі 6 322 грн. та 3 % річних в сумі 631 грн. 58 коп. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проте спірні правовідносини регулюються нормами трудового, а не цивільного законодавства, тому положення ч. 2 ст. 625 ЦК України, якою передбачена відповідальність за порушення грошового зобов"язання, на трудові правовідносини не поширюється, у зв"язку з чим у задоволенні вимог у цій частині слід відмовити. За викладених обставин позов підлягає задоволенню частково. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 1 158 грн. 28 коп.

Outcome: partial