Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний Банк "ПриватБанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивують тим, що АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] , 14.07.2008, уклали кредитний договір №МКRWGK0000000023. Згідно договору АТ КБ "ПриватБанк" зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 9868,70 доларів США на термін до 14.07.2013, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно до договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за кредитним договором №МКRWGK0000000023, у зв`язку з чим, станом на 06.06.2018, має заборгованість в сумі 51083,24 долари США, що складається з наступного: 7800,27 долари США - заборгованість за тілом кредита; 2473,35 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 658,55 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 40151,07 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. У зв`язку з відсутністю у законодавстві норми, якою передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, просять стягнути з відповідача в користь банку заборгованість за кредитним договором №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008 у розмірі 7800,27 доларів США, що станом на 06.06.2018 відповідно до службового розпорядження НБУ становить 203977,06 гривень та судові витрати понесені банком при подачі позовної заяви до суду. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Тулика І.І. від 22.10.2018 відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. 07.12.2018, відповідачем, [PERSON] , подано відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що окремі процесуальні документи в матеріалах справи відтворені так блідо, що їх окремі пункти не можливо прочитати та повноцінно зрозуміти їх зміст. В зв`язку з наведеним, він подає відзив на ту частину позову, положення якої можна зрозуміти та прочитати. Позивачем вказано, що тіло заборгованості по кредиту становить 7800,27 доларів США, однак належних та допустимих доказів не додано. Наданий позивачем розрахунок заборгованості по договору MKRWGK0000000023, є цифрами не підтвердженими жодними первинними документами, оформленими в порядку ст.9 ЗУ "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" від 16 липня 1999 року. Під час судового розгляду слід з`ясувати чи по відношенню до відповідача застосовувалась нечесна підприємницька практика, недобросовісна конкуренція, введення в оману, агресивна підприємницька практика, інші порушення, заборонені ЗУ "Про захист прав споживачів". З урахуванням вищенаведеного, просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. 25.01.2019 представником позивача Гаренко Н.В. подано відповідь на відзив. У відповіді на відзив представник АТ КБ "ПриватБанк", Гаренко Н.В. посилається на те, що посилання відповідача на отримання неякісних копій документів нічим не обгрунтовані, оскільки останній мав право ознайомитись із матеріалами справи в суді. Таким чином, на сьогоднішній день не існує жодних перешкод для реалізації процесуальних прав відповідача. Банком на виконання відповідних положень ЗУ "Про захист прав споживачів" надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" є положення ч.2 ст.638, ч.2 ст.642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Крім цього, своїм підписом позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк". Таким чином кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. В договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та власноручно підписав кредитний договір. При укладенні кредитного договру були дотримані всі умови встановлені в ст.203 ЦК України, тому підстав признати, що договір являється недійсним не має. Зазначений кредитний договір чи окремі його положення відповідачем не оспорені та вони недійсними не визнавалися, тому діє призумпція правомірності правочину, а відповідно і умови договору є обов`язковими для виконання. Сторони погодили положення кредитного договору в таких межах, які сторони бажали викласті у самому договорі. Звинувачення відповідача, що банк пропонує несправедливі умови кредитування та застосовує нечесну підприємницьку практику є безпідставними, адже сторони досягли згоди щодо всіх умов, що засвідчили власними підписами. Доказів, що відповідач не мав можливості прочитати договір перед його укладанням до суду не надано. Крім того, відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з вказаними умовами. Вважають посилання відповідача на положення ст.18 ЗУ "Про захист прав споживачів" після погодження умов, сплати за кредитним договором, тривалого виконання його умов, за відсутності дійсних підстав вважати відповідні умови договору несправедливими, лише намаганням уникнути відповідальності за допущення прострочення кредитного зобов`язання, шляхом отримання неправомірної вигоди за рахунок отримання на свою користь рішення суду, після введення суду в оману обставинами, викладеними у відзиві. Враховуючи викладене, просять суд задовольнити позовні вимоги банку у повному обсязі. Ухвалою суду від 14.02.2019 задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Витребувано від АТ КБ "ПриватБанк": оригінал кредитної справи (кредитного досьє) по договору № MKRWGK0000000023 від 14.07.2008; належним чином завірені виписки по договору № MKRWGK0000000023 від 14.07.2008. На підставі розпорядження Рахівського районного суду Закарпатської області №63 від 24 травня 2019 року призначено повторний авторозподіл справи за №305/1852/18. Ухвалою судді Рахівського районного суду Закарпатської області, Марусяк М.О. від 28.05.2019, справу прийнято до свого провадження. Ухвалою суду від 11.11.2019 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про виконання ухвали суду від 14.02.2019 про витребування доказів. Ухвалою суду від 11.11.2019 закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача, АТ КБ "ПриватБанк" в судове засідання не з`явився. 04.03.2020 представник позивача АТ КБ "ПриватБанк" Олексик В.В. надіслав електронною поштою клопотання, в якому просив відкласти розгляд справи у зв`язку з необхідністю представляти інтереси банку по іншій кримінальній справі. Поряд з цим зазначив, що у разі розгляду справи по суті, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Просить їх задовольнити. Справу розглянути без участі представника банку. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Вважає, що позивачем під час укладення кредитного договору його було введено в оману, чим порушено п.2 ч.2 ст.19 ЗУ "Про захист прав споживачів". При укладенні договору, банком було запропоноавно несправедливі умови кредитування та застосовано нечесну підприємницьку практику. В зв`язку з наведеним, вважає, що кредитний договір є нікчемним. Зауважив, що позивачем до матеріалів справи приєднано Банківську ліцензію від 05 жовтня 2011 року, тобто видану після укладення кредитного договору. В матеріалах справи відсутні докази про відкриття банківського рахунку. Позивачем не доведено що відповідачем отримано кошти за кредитним договором. Просив не брати до уваги відповідь на відзив, оскільки такий не підписаний представником банку. Звернув увагу суду на те, що з моменту пред`явлення банком вимоги про дострокове повернення кредиту минуло більше 6 місяців. В зв`язку з наведеним просив застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши їх доказами, суд прийшов до наступного висновку. Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Судом встановлено, що відповідно до умов Кредитного договору №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008, укладеного між АТ КБ "ПриватБанк" в особі керівника Тячівського відділення №05 Філії "Закарпатське РУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк", [PERSON] та [PERSON] , останній отримав кредитні кошти, у вигляді не поновлюваної лінії, у сумі 9868,74 доларів США на наступні цілі: у розмірі 9369,79 доларів США на придбання нерухомості, з них 9000 доларів США на придбання нерухомості шляхом видачі готівки через касу, а також у розмірі 270 доларів США на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 52,52 долари США, для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування майна на перший рік дії кредиту, 47,27 доларів США для сплати особистого стрхування за договором особистого страхування на перший рік дії кредиту, а також у розмірі 498,95 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 4,085 річних від суми зарезервованих ресурсів та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7.2 даного договору. Відповідно до п.8.1 договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відровідач повинен надавати банку грошові кошти у сумі 244,84 долари США, згідно графіка погашення кредиту для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісії. Кінцевий термін повернення кредиту - 14.07.2013. Пунктом 8.4 зазначеного договору передбачено, що при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позачальник сплачує банк пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості п кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Також, судом встановлено, що для забезпечення виконання вимог Кредитного договору №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008 між АТ КБ "ПриватБанк" в особі керівника Тячівського відділення №05 Філії "Закарпатське РУ" ЗАТ КБ "ПриватБанк", [PERSON] та [PERSON] , було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Рахівського нотаріального округу, Маріна А.С., зареєстрований в реєстрі за №3004, відповідно до якого іпотекодавець, [PERSON] передав в заставу будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 96,10 кв.м, житловою площею 48,8 кв.м., що належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2008. Сторони цього договору оцінили предмет іпотеки у 48500 гривень. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.ст. 526, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки (пені). З матеріалів справи досліджено, що відповідач, [PERSON] , взяті на себе зобов`язання, що виникають з умов кредитного договору№МКRWGK0000000023 від 14.07.2008, належним чином не виконував, в результаті чого станом на06.06.2018, має заборгованість в сумі 51083,24 долари США гривень, що складається з наступного: 7800,27 долари США - заборгованість за тілом кредита; 2473,35 долари США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 658,55 долари США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 40151,07 долари США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Вказана обставина підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Натомість, позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у розмірі 7800,27 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.06.2018 становить 203977,06 гривень. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Отже, виходячи з принципу змагальності цивільного процесу, сторони повинні подати всі докази на підтвердження своєї позиції до суду першої інстанції. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як встановлено судом, предметом кредитного договору №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008, укладеного між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] , виступають грошові кошти, які були надані позичальнику в іноземній валюті в сумі 9868,74 доларів США. Суд вважає, безпідставними, необгрунтованими посилання відповідача, що при укладенні договору, банком було запропоновано несправедливі умови кредитування та застосовано нечесну підприємницьку практику, у зв`язку з чим його було введено в оману. Судом встановлено, що позивачем на виконання відповідних положень ЗУ "Про захист прав споживачів" при укладенні кредитного договору було надано відповідачу всю необхідну інформацію в письмовому вигляді. Своїм підписом у кредитному договорі позивач підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування в АТ КБ "ПриватБанк". В договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору. При укладенні кредитного договору були дотримані всі умови встановлені в ст.203 ЦК України. Крім того, судом встановлено, що відповідач протягом тривалого часу належним чином виконував зобов`язання за кредитним договором, що свідчить про згоду з умовами договору. Крім того, відповідачем не надано доказів того, що він у судовому порядку оспорював умови кредитного договору №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008, який є предметом позову, та який би з тих чи інших підстав був визнаний недійсним. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що право позивача АТ КБ "ПриватБанк" щодо своєчасного повернення грошових коштів за кредитним договором №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008 було дійсно порушено, а саме у відповідача [PERSON] станом на 06.06.2018, наявна заборгованість за кредитним договором, в тому числі, 7800,27 доларів США - за тілом кредита. Щодо застосування строку позовної давності заявленого відповідачем [PERSON] , судом встановлено наступне. Статтею 267 ЦК України встановлено наслідки спливу позовної давності, відповідно до яких заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).» У пункті 137 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (Oleksandr Volkov v. Ukraine) від 9 січня 2013 року, заява № 21722/11, Європейським судом з прав людини було зазначено наступне: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), пункт 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень». Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Тлумачення статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. З розрахунку заборгованості за кридитним договором №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008, вбачається, що відповідач востаннє сплачував кошти за користування кредитом 10.11.2009. В зв`язку з наведеним, суд приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності почався - 10.12.2009, в день коли банк дізнався, що боржником не сплачено черговий платіж по кредитному договору. Більше того, кредитним договором встановлено кінцевий термін повернення кредиту - 14.07.2013. Судом встановлено, що позивач АТ КБ "ПриватБанк" звернулося в суд з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №МКRWGK0000000023 від 14.07.2008 - 24 вересня 2018 року, що стверджується відміткою на поштовому конверті "Міст Експрес". Позивачем, у позовній заяві та відповіді на відзив не наданого доказів того, що вони пропустили строк позовної давності з поважних причин. Більше того, позивач не просив визнати поважними причини пропуску позовної давності та поновлення строку для звернення до суду за захистом свого порушеного права. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права без поважних причин, що у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судові витрати у відповідності до ст.141 ЦПК України, слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed