Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

В листопаді 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Соул-Україна», в якому просив визнати Договір фінансового лізингу №00256 від 13.06.2016 року недійсним та зобов»язати останнього повернути сплачений за договором лізингу платіж в розмірі 30 000,00 грн. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що 13 червня 2016 року позивач уклав з ТОВ «Соул-Україна» Договір фінансового лізингу №00256, за умовами якого останній передав у лізинг з послідуючим придбанням у власність транспортний засіб трактор МТЗ 82.1, а [PERSON] зобов»язувався оплачувати лізингові платежі та сплатити вартість трактора. Після підписання договору позивач вніс на рахунок відповідача 30 000,00 грн. у вигляді авансового платежу. Коли у визначений договором термін для поставки трактора, він його не отримав, то 06 липня 2016 року звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Проте, листом відповідача було повідомлено, що повернення сплачених коштів відбувається у відповідності до положень п. 12.1 ст. 12 Договору, але сплачений платіж є платежом за оформлення договору, який за умовами договору поверненню не підлягає. Позивач вважає, що був введений в оману стосовно умов договору, умовами якого є несправедливими і не відповідають вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів», таким чином відповідач неправомірно володіє його грошовими коштами. Крім того зазначає, що йому було спричинено фізичні та душевні страждання, оскільки маючи намір придбати нового трактора, позивач позичив гроші у друзів із зобов'язанням відпрацювати частину боргу своїм трактором при виконанні сільгоспробіт влітку та восени на їх земельних ділянках. Однак виконати свої зобов'язання не зміг, оскільки був ошуканий ТОВ «Соул-Україна», дана ситуація принижує його гідність та негативно відображається на його психіці. Розмір моральної шкоди позивач оцінує у сумі 30 000,00 грн. В судовому засіданні представник позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, визнавши недійсним Договір фінансового лізингу №00435 від 13.06.2016 року, оскільки при його укладанні не були дотримані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення та застосувати наслідки недійсності правочину. Відповідач про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином, але у судове засідання не з'явився, поважності причин неявки до суду не повідомив, заперечення на позов не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1,2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За умовами ч.1,2 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 13.06.2016 року між ТОВ «Соул-Україна» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу №00256. Відповідно до п. 1.1. Договору, за даним Договором Лізингодавець зобов'язується придбати у Продавця визначений Лізингоодержувачем у Додатку №1 до Договору та у даному Договорі або іншому договорі Предмет лізингу за Вартістю Предмета лізингу, яка визначається Продавцем та передати даний Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на умовах, визначених даним Договором, а Лізингоодержувач повинен сплачувати відповідні платежі, які передбачені даним договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору та згідно з положеннями чинного законодавства України. Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Додатку №1 до Договору, а саме трактор МТЗ 82.1, V - 4,75 (об'єм), 4 * 2 (привід). (п. 1.2 Договору). Відповідно до п. 8.1. Договору, сторони погодились та визначили, а Лізингоодержувач підтвердив, що для проведення розрахунку та подальшої оплати Першого платежу, Погоджена вартість Предмета лізингу на момент укладання даного Договору, становить 300 000,00 грн. без урахування податку на додану вартість. Судом встановлено, що в день укладання даного Договору, а саме 13.06.2016 року, позивачем було сплачено авансовий платіж на розрахунковий рахунок відповідача у сумі 30 000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. (а.с. 16). В судовому засіданні встановлено, що предмет фінансового лізингу трактор позивачу не був переданий у користування. 06 липня 2016 року позивач звернувся до ТОВ «Соул-Україна» з заявою про розірвання Договору фінансового лізингу №00256 від 13.06.2016р. та повернення сплачених коштів. (а.с. 19). У відповідь на своє звернення позивач отримав відповідь від 10 серпня 2016 року № 290, що договір фінансового лізингу № 000256 від 13.06.2016 року розірваний. Повернення сплачених коштів відбувається у відповідності до положень п.12.1 ст. 12 Договору та у строки, визначені п.12.8 Договору, сплачений платіж за оформлення договору поверненню не підлягає. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами по справі було укладено договір фінансового лізингу, на виконання якого позивачем було сплачено 30 000,00 грн., даний договір розірвано за згодою сторін з ініціативи позивача на підставі його заяви від 06.07.2016 року. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу укладення, виконання та розірвання вказаного договору, а також і вирішення спору між сторонами регулюється нормами Цивільного Кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, а також Законом України «Про фінансовий лізинг» №723/97 від 16.12.1997 року з наступними змінами та доповненнями. Що стосується Закону України «Про захист прав споживачів», на порушення якого посилається позивач, то суд приходить до висновку, що норми цього Закону також поширюються на правовідносини між сторонами. Так, з Преамбули вказаного закону вбачається, що він регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. За статтями 1 та 2 Закону «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до п.5 ч. 1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Відповідно до п.17 ч. 1 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. З урахуванням викладеного, на споживачів послуги фінансового лізингу - лізингоодержувачів - поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з копії Договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, лізинговий платіж - щомісячний платіж, що сплачується Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця у строки та в розмірі відповідно до даного Договору та до Графіку сплати лізингових платежів (Додаток №2 до Договору). Період лізингу закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за Додатком №2 до цього Договору (п. 2.2 Договору). Відповідно до п. 17.2 Прикінцевих положень вказаного договору підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та їх згоди з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Згідно п.17.2 Договору підписанням даного договору та додатків до нього Лізингоодержувач заявляє, що отримав усі конкретно викладені пояснення від представника Відповідача, що стосуються змісту договору та додатків, проінформований про всі можливі витрати і ризики у зв'язку із укладенням та виконанням договору, уважно прочитав та зрозумів договір та додатки до нього. Однак, згідно п.2.1. Договору - даний Договір вступає в силу з моменту його підписання. А додатки до Договору є невід'ємною його частиною (п.16.13 Договору). І в той же час відповідач не складав Додаток №2 "Графік сплати лізингових платежів", сторони його не підписували. Пунктом 8.2 передбачено, що Сторони погоджуються та визначають, а Лізингоодержувач підтверджує, що Лізингодавець купує Предмет лізингу за Вартістю Предмета лізингу, яка встановлюється Продавцем. Вартість Предмета лізингу або Погоджена вартість Предмета лізингу, якщо вона не змінилась, буде відображена у Додатку № 2 до даного Договору, який Сторони зобов'язані підписати після сплати Першого платежу та до моменту передачі Предмета лізингу на умовах викладених у даному договорі. Доказами Вартості Предмета лізингу, на момент його купівлі, вважається рахунок-фактура, або інший документ на оплату Предмета лізингу, виданий Продавцем Предмета лізингу. Пунктом 8.4 Договору фінансового лізингу передбачено, що всі планові платежі, які визначаються у Додатку № 2 до даного Договору сплачуються Лізингоодержувачем рівними частинами з 1-го по 10-й день поточного місяця, згідно з вказаного додатку та/або на підставі рахунків виставлених Лізингодавцем. Плановий платіж, а також всі інші платежі, які передбачені даним Договором та які Лізингоодержувач зобов'язаний сплатити, вважаються сплаченими в момент фактичного надходження коштів на розрахунковий рахунок Лізингодавця. Всі платежі, які передбачені даним Договором, Лізингоодержувач повинен сплачувати самостійно на розрахунковий рахунок Лізингодавця або сплачувати на підставі виданої Лізингодавцем квитанції або рахунку. Пунктом 10.1. передбачено що Лізинговий платіж: сплачується кожного місяця Лізингоодержувачем на розрахунковий рахунок Лізингодавця відповідно до умов даного договору та/або Додатку № 2 до Договору, який підписується Сторонами у відповідності до умов даного Договору. Кожний Лізинговий платіж: включає в себе: - відсотки (проценти) за надання в лізинг Предмета лізингу в розмірі 20 (двадцять) відсотків річних на залишок обсягу фінансування (Винагорода Лізингодавця); - частина від Обсягу фінансування (сума, яка відшкодовує вартість Предмета лізингу). Пунктом 10.2 визначено, що на момент укладання даного Договору розмір щомісячних лізингових платежів, за умови залишення Погодженої вартості Предмета лізингу на рівні, яка була визначена на момент підписання даного Договору, становить 3 974,08 грн. У випадку залишення Погодженої вартості Предмета лізингу нарівні, який було визначено на момент підписання даного Договору та до передачі Предмета лізингу Лізингоодержувачу, Сторони зобов 'язані підписати Додаток № 2 до даного Договору. Пунктом 17.2 Договору фінансового лізингу передбачено, що підписання цього Договору та Додатків до нього є свідчення факту ознайомлення, розуміння Сторонами та згоди Сторін з усіма визначеними, умовами та змістом Договору та Додатків до нього. Статтею 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ні змістом основного тексту Договору фінансового лізингу, ні підписаним Додатком № 1 не встановлено у грошовому виразі розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця та не встановлений строк їх сплати. Виходячи із змісту основного тексту Договору фінансового лізингу розмір фінансових активів, якими є Обсяг фінансування та винагорода Лізингодавця зміст основного тексту Договору фінансового лізингу та Додаток № 1 не міститься. Оскільки зміст умов Договору фінансового лізингу підлягав фіксації у декількох документах, що, в свою чергу, підлягали підписанню сторонами, не підписання сторонами саме Додатку № 2 суперечить положенням ч. 1 ст. 15 Закону України "Про захист прав споживачів" за якою: споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). В Договорі фінансового лізингу (п.1.2) та додатку №1 до договору зазначено: марка/ модель трактор МТЗ; комплектація/модифікація 82,1; об'єм/тип двигуна 4,75; привід 4*2, бажаний колір синій в кількості 1 шт. В договорі та додатку до нього відсутні рік випуску, номери агрегатів, які дають можливість ідентифікувати предмет лізингу, як індивідуально визначену річ. Згідно п. 3.1.1. Договору Лізингодавець зобов'язаний придбати Предмет Лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших погоджень між сторонами. Пунктом 3.1.2. Договору визначено обов'язок Лізингодавця передати придбаний для Лізингоодержувача Предмет лізингу на умовах, викладених у даному Договорі. Тому, при укладенні договору були порушені положення самого договору і не можна говорити про те, що сторони дійшли згоди щодо предмета лізингу. Так як у спірному договорі відсутнє чітке визначення таких істотних умов договору, як розмір і строк сплати лізингових платежів та предмету лізингу, зазначений договір є недійсним і з цієї підстави. Відповідачем не було обґрунтовано співрозмірність такого платежу, а саме 10% від вартості предмета лізингу наданій послузі - оформлення типового бланку договору. Розмір цього платежу явно, непропорційно великий як для суті послуги за підготовку, перевірку та розгляд документів для укладення договору, зважаючи на те, що суть послуги сформульована дуже розпливчато і загально, не зазначено, що саме виконує лізингодавець, яким чином оформляється виконане ним, не передбачено прийняття виконаного лізингодавцем лізингоодержувачем. Як вбачається з оспорюваного договору він виконаний шляхом внесення рукописного тексту до роздрукованого стандартного бланку, тобто при укладенні оспорюваного договору був відсутній індивідуальний підхід і зазначена послуга оцінена відповідачем непропорційно високо, щодо можливих витрат на її надання, які ні в договорі, ні в додатках до нього не вказані. Таке положення договору, є вкрай несправедливими, одностороннім, викладеним лише в інтересах лізингодавця, оскільки воно явним чином суперечить принципу добросовісності, а його наслідком є істотний, дуже значний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача як споживача. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом №723/97-ВР. Стаття 18 Закону № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). За змістом частини пятої статті 11 Закону № 1023-ХІІ до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення. За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодежувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу та наявність у звязку із цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та Закону № 1023-XII (Ці правові позиції викладені у постанові ВСУ від 11.05.2016 року по справі №6-65цс16). Із п. 2 ч. 6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» слідує, що у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до ч. 3ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Отже, для визнання умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві. В графі «Визначення термінів» Договору фінансового лізингу визначено, що платіж за оформлення договору - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу Першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою, перевіркою, розглядом документів для укладення Договору, а також за здійснення необхідних дій Лізингодавця, які повязані з передачею Предмета лізингу Лізингоодержувачу, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір платежу за оформлення договору становить 10 відсотків від Погодженої вартості Предмета лізингу. На переконання суду вартість послуг за оформлення договору в розмірі 10% від погодженої вартості предмета лізингу, що становить 30 000,00 грн., які позивач оплатив відповідачеві є несправедливою та не відповідає обсягу робіт, які отримав споживач. Суд вважає, що ця сума є значно завищеною, оскільки відповідач фактично не поніс інших витрат на організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням даного договору, крім витрат на роздруківку тексту договору та заповнення декількох рядків та реквізитів лізингоодержувача у тексті договору рукописним текстом. Доказів понесення затрат на такі витрати на суму 30 000,00 грн. відповідачем суду не надано. Відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію, підготовку та укладення даного договору виконаній послузі, яка не є лізинговим платежем. Такі умови договору є несправедливими. Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведено в ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», цей перелік не є вичерпним. Відповідачем отримано 30 000,00 грн. (10% від вартості предмета лізингу) лише за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору та при розірванні договору в будь-якому випадку, навіть за невиконання зобов'язання відповідачем, цей платіж не повертається (п. 12.1 ст. 12 Договору). По суті ця сума навіть не входить до погодженої вартості предмета лізингу, оскільки, як зазначено у договорі, є платою саме за перевірку, розгляд і оформлення договору. Тобто на цю суму для позивача збільшується вартість предмета за договором лізингу. Відповідно до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, визначення умов договору приєднання за законом віднесено до питань внутрішньої діяльності відповідача, підготовка документів для укладення договору не може бути послугою в розумінні п.17 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», а отже, відповідач не може безпосередньо включати витрати на них в ціну договору та зобов'язувати споживача їх оплатити. Ч. 2 ст.16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що чинним законодавством не передбачено лізинговий платіж пов'язаний з укладенням самого Договору фінансового лізингу. Відповідно до пп.2 п.6 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаний недійсним у цілому. Крім того, згідно з ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення платежу в розмірі 30 000,00 гривень під виглядом першочергового платежу, який, насправді, за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Задовольняючи позов у цій частині, суд виходить з того, що договором фактично забезпечено захист інтересів лише лізингодавця і вказане свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Суд вважає, що несправедливі умови договору лізингу, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, є достатніми підставами для визнання недійсним даного договору лізингу із застосуванням правових наслідків недійсності правочину. А тому суд вважає, що договір фінансового лізингу № 000256 від 13 червня 2016 року укладений між ТОВ «Соул україна» та [PERSON] слід визнати недійсним із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме стягненням із відповідача на користь позивача коштів, внесених позивачем при укладенні та на виконання умов договору в сумі 30 000,00 грн. Щодо вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд вважає зазначити наступне. Згідно із ч. 1 ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 23 ЦК України , особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях , яких фізична особа зазнала у зв"язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів, у зв"язку зі знищенням чи пошкодженням її майна. У відповідності до вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана громадянину неправомірними діями , відшкодовуються особою , яка заподіяла шкоду . Відповідно до п.3 постанови № 4 від 31.03.1995 року (з наступним змінами) Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної/немайнової/шкоди/» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може проявлятися, зокрема: в моральних переживаннях в зв»язку з порушенням права власності. Таким чином, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов'язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Слід зазначити, що за вимогами чинного процесуального законодавства, обставини зазначені позивачем на підтвердження вимог щодо наявності моральної шкоди мають бути підтверджені належними засобами доказування, за відсутності яких можна стверджувати про недоведеність позивачем факту завдання йому моральної шкоди. Між тим, позивачем з урахуванням заявлених позовних вимог не було доведено наявності передбачених ст. ст. 23, 1167 ЦК України підстав відшкодування відповідачами моральної шкоди, тому в задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відтак на користь позивача з відповідача 1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial