Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

До Слов'янського міськрайонного суду звернулася [PERSON] з позовом до ВАТ «Содовий завод» про стягнення компенсації втрати частини заробітку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди. Дана позовна заява мотивована тим, що згідно записів у трудовій книжці позивачка працювала на ВАТ «Содовий завод» з 25.03.1980 року по 05 грудня 2002 року, згідно наказу № 808 від 05.12.2002 року була звільнена з роботи на підставі п. 38 п. 1 КЗпП України. при звільненні позивачки з підприємства розрахунок по заробітній платі проведений не був. На захист свого порушеного права позивачка звернулася до комісії по трудовим сапорам, яка своїм рішенням від 10 січня 2003 року стягнула за підприємства заборгованість по заробітній платі в сумі 3996,77 грн. Однак дані кошти фактично позивачці виплачені не були. Позивачка вважає, що має право на компенсацію втрати частини заробітної плати в звязку з її невиплатою на підставі діючого законодавства, про що зазначено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами зщаконодавства про оплату праці»: 1) компенсація втрати частини заробітної плати проводиться згідно зі ст. 34 Закону України №108/95-ВР від 24.03.1995 року «Про оплату праці» (згідно якої «…компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати проводиться відповідно до індексу цін на споживчі товари і тарифів у порядку, встановленому чинним законодавством») і «Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427 (до січня 2001 року) і «Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 (з 01 січня 2001 року). Тому станом на 01 січня 2014 року розмір компенсації втрати частини заробітної плати згідно рішенню комісії по трудовим спорам від 10.01.2003 року по справі № 114 складає 7415, 63 грн., яку вона бажає стягнути з відповідача за цим позовом. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати при провині власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, які зазначені в ст. 116 КЗпП України підприємство зобов'язано виплатити його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Згідно довідки відповідача № 1н2-1333 від 18 лютого 2014 року середньомісячна заробітна плата за останні 2 місяці роботи склала 322,59 грн. за відпрацьовані ((180+192)/2=186 час, а середньоденний заробіток склав: 322,59:186,00 = 1,73х8,2= 14,19 грн. Таким чином і у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні станом на 31 грудня 2013 року складає 39547,53 грн, з розрахунку: 14,19х2787=39547,53 грн., де 2787- кількість робочих днів за п»ятиденним робочим тижнем починая з 10 січня 2003 року по 27 люте 2014 року з урахуванням офіційно опублікованих даних «Про норму тривалості робочого часу» щодо кількості робочих днів в Листах Міністерства праці і соціального захисту населення України на 1997 - 2014 роки. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача позивачці була причинена і суттєва моральна шкода, яка пов'язана з трудовими правовідношеннями, яка виявилась у його моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів, що гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством (ст. 237-1 КЗпП України) в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Порушення відповідачем трудових прав позивача привели до втрати її налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача вона не могла своєчасно і в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому вона мешкає, а також належним чином харчуватись і вдягатись, утримувати свою сім'ю тощо. Внаслідок чого вона став нервовою, роздратованою та пригніченою, стан її здоров'я погіршився, в т.ч. через тривалий час порушення відповідачем її законних прав і інтересів. Таким чином, причинену відповідачем моральну шкоду вона оцінює в 3000,0 грн. Позовна давність не повинна застосовуватись за вимогами про стягнення невиплаченої заробітної плати, індексації, компенсації втрати частини заробітку, а також середнього заробітку та моральної шкоди за трудовими правовідносинами згідно норм чинного трудового законодавства з урахуванням в тому числі Рішення Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року по справі № 1-5/2012 щодо застосування статей 116, 117, 237-1 КЗпП України з огляду на те, що заробітна плата йому до цього часу підприємством так і не виплачена. Викладене підтверджується доданими до позову документами. Просить суд стягнути з Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» м. Слов'янська Донецької області на її користь компенсацію заробітної плати в зв»язку з порушенням строків її виплати: в сумі 7415 грн. 63 коп., нараховану на стягнуту суму 3996 грн. 77 коп. згідно рішення комісії по трудовим спорам; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 січня 2003 року року по 27 лютого 2014 року (день подання позову) в сумі 39547 грн. 53 коп., а всього 46963,16 грн. та стягнути в Відкритого акціонерного товариства «Содовий завод» моральну шкоду в сумі 3000 гривень. До судового засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. 11.08.2014 року від позивачки надійшла заява, в якій вона просить суд розглянути справу без її участі та задовольнити її позовні вимоги. Представник відповідача - Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України. 07 квітня 2014 року до суду від відповідача надійшла Заява, в якій просять розглянути справу без участі представника ВАТ «Содовий завод». Також вказали, що позовні вимоги [PERSON] визнаються тільки в частині дійсних вимог, а саме: заборгованості по заробітній платі, яка рахується за даними бухгалтерського обліку ВАТ «Содовий завод» на підставі виданої довідки бухгалтерії. Інші вимоги не визнаються, оскільки відносно ВАТ «Содовий завод» 04 вересня 2003 року відкрита ліквідаційна процедура, яка теперішнього часу підходе до логічного кінця, до аукціону. В своїй діяльності ВАТ «Содовий завод» керується Законом України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". Абзац 5 ч.1 ст. 25 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачає, що при відкритті ліквідаційної процедури «… призупиняються любі економічні санкції» за усіма видами заборгованості ВАТ «Содовий завод». У зв»язку з набранням чинності з 01 січня 2013 року Закону від 22 грудня 2012 року в перехідних положеннях п.1 вказано, що у відношенні підприємств, де вже відкрита ліквідаційна процедура, діє Закон України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом." Тому Слов»янський міськрайонний суд Донецької області стягує суми з ВАТ «содовий завод» на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України неправомірно, що відноситься фактично до санкцій, тобто порушується норма ст. 23 Закону України « Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом." На підставі викладеного вважає, що підлягає стягненню тільки дійсна сума заборгованості по заробітній платі. Крім того, компенсація, на яку посилається позивач по справі, також не може бути застосована, оскільки нормативним актом передбачено, що компенсація нараховується з моменту отримання заборгованості, а заборгованість раніше звільненим працівникам не сплачувалася, оскільки всі виконавчі листи знаходилися на виконанні до вересня 2003 року в Виконавчий службі Слов»янського міськрайонного управління юстиції, яка в свою чергу описала, арештувала майно на 5 млрд. гривень, а грошові кошти від торгів не направила на погашення заборгованості по заробітній платі до теперішнього часу. Тобто, вимоги повинні бути направлені не тільки на ВАТ «Содовий завод». З вересня 2003 року з моменту відкриття ліквідаційної процедури всі виконавчі листи передані на ВАТ «Содовий завод», де вони теперішнього часу знаходяться. Ніякої виплати боргів в ліквідаційній процедурі не передбачено, крім чіткого порядку, передбаченого ст. 31 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом.", де визначена черговість погашення вимог кредиторів за справою про банкрутство після проведення аукціону. Всі рішення Слов»янського міськрайонного суду в частині стягнень сум більше заборгованості по заробітній платі, порушують норму ст. 23 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом." і наносять шкоду державі Україна. На підставі викладеного, крім дійсної заробітної плати всі інші вимоги ВАТ «Содовий завод», який знаходиться в ліквідаційній процедурі, не визнає. Просить розглянути справу без представника ВАТ «Содовий завод» з урахуванням цієї заяви». Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] працювала у Відкритому Акціонерному Товаристві «Содовий завод» без перерв у роботі на різних посадах з 25.03.1980 року по 05.12.2002 року, відповідно до наказу № 808 від 05.12.2002 року була звільнена з підприємства за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні з підприємства остаточний розрахкнок по заробітній платі з позивачкою проведений не був. Відповідно до Посвідчення комісії по трудовим спорам від 10 січня 2003 року позивачка [PERSON] має право на отримання від ВАТ «Содовий завод» належну їй суму заробітної плати в розмірі 3996,77 грн. Станом на 05.03.2013 року заборгованість по заробітній платі в розмірі 3996,77 грн. не сплачена, відповідно до довідки № 759 від 05.03.2013 р., наданої позивачці ВАТ «Содовий завод», рішення комісії по трудовим спорам від 10.01.2003 року про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 3996,77 грн. виконати не уявляється можливим, оскільки в цілому заборгованість по ВАТ «Содовий завод» по боргам та по заробітній платі складає станом на 01.01.2013 року 4554,3 тис. грн. Через заборгованість перед кредиторами була порушена справа про банкрутство. Виконавче провадження відповідно до вимог с.8 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» при відкритті ліквідаційної процедури передається для виконання ліквідатору ВАТ «Содовий завод». Ліквідаційна процедура відкрита 04.09.2003 року. Коштів, що надходять в ліквідаційний період, недостатньо для погашення суми заборгованості, у зв»язку з чим відсутня можливість виконати рішення суду відносно позивачки. У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України «Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу». Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч. 7 ст. 43 Конституції України, ч. 1 ст. 115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата- це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно - правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов»язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов»язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно з положеннями частини шостої статті 95 Кодексу законів про працю України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року заходами державного регулювання оплати праці є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до статті 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці працівникам у зв»язку з індексацією за рахунок власних коштів (стаття 1, частина перша статті 5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03 липня 1991 року. Положенням статті 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено компенсацію працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати, що провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно зі статтями 1, 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв»язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2000 року підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), а саме у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати нарахованих громадянам грошових доходів: пенсії, соціальних виплат, стипендії, заробітної плати (грошового забезпечення тощо). Отже, кошти, які підлягають нарахуванню в порядку індексації заробітної плати та компенсації працівникам частини заробітної плати у зв»язку з порушенням строків її виплати, мають компенсаторний характер. Як складові належної працівникові заробітної плати ці кошти спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв»язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Із роз»яснень, викладених у п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що у справах, пов»язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв»язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону України «Про оплату праці» між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07 травня 1998 року № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж самому порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв»язку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону України «Про оплату праці» і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 (зі змінами, внесеними Постановою від 23 квітня 1999 року №692) підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати ( проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» у зв»язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Стаття 7 вищевказаного Закону передбачає, що відмова власника або уповноваженого ним органу ( особи) від виплати компенсації може бути оскаржена громадянином у судовому порядку. Однак, в судове засідання позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження виплати їй заборгованості по заробітній платі відповідно до рішення комісії по трудовим спорам ВАТ «Содовий завод» від 10.01.2003 року про стягнення на користь [PERSON] з відповідача ВАТ "Содовий завод" заборгованість по заробітній платі у розмірі 3996,77 грн. Також позивачем [PERSON] у порушення вимог ст. 60 ЦПК України не надано суду даних про відмову власника або уповноваженого ним органу - Відкритого Акціонерного Товариства «Содовий завод» у виплаті компенсації. Крім того, в матеріалах справи відсутні данні про розмір заборгованості по місяцях, за які вона утворилася. Тому саме з цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення компенсації заробітної плати в зв»язку з порушенням строків її виплати задоволенню не підлягають. У відповідності до ч.1 ст. 117 КЗпП України "В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці. Зазначені норми трудового права структурно віднесені до розділу VІІ "Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Про неможливість здійснити розрахунок з позивачем [PERSON], підприємство вказує на відсутність коштів та відкриття Ліквідаційної процедури по справі з приводу банкрутства підприємства на підставі Постанови Донецького Господарського суду від 04 вересня 2003 року. За положеннями ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховується неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань щодо сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, податків і зборів. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що дія мораторію не поширюється на вимоги колишніх працівників про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. З урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] просить стягнути з підприємства середній заробіток за час затримки з 10 січня 2003 року по 27 лютого 2014 року( день подання позову). У відповідності до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" встановлено, що закінчення строку виплати заробітної плати (ст. 115 КЗпП) не є початком перебігу зазначеного процесуального строку, якщо не оспорюється право на її одержання; у відповідних випадках ця обставина може бути підставою для вимог про компенсацію втрати частини заробітку у зв'язку із затримкою його виплати. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У відповідності до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці": "Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення." Тому з підприємства - ВАТ "Содовий завод" на користь позивача [PERSON] слід стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати розрахунку. Позивачка [PERSON] в своїй позовній заяві просить стягнути середній заробіток за період з 10 січня 2003 року по 27 лютого 2014 року, що за 5-ти денним робочим тижнем складає 2787 днів. У відповідності до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348) середньоденний заробіток позивача складає 14,19 грн., зазначена сума визначена з урахуванням довідки відповідача № 812-1333 від 18.02.2014 року, в якій зазначено, що її середньоюмісячна заробітна плата за останні два місяці роботи складала 322,59 грн. Відповідно до п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" № 100 від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин). Відповідно до довідки ВАТ «Содовий завод» № 812 -1333 від 18.02.2014 року позивачкою на даному підприємстві відпрацьовано за два останніх місяця роботи - в жовтні 2012 року - 180,00 годин, у листопаді 2002 року - 192,00 годин. Отже, середньоденний заробіток позивачки склав: 322,59 : ((180+192):2)= 1,73 грн. х 8,2 =14,19 грн. Отже, розрахунок сума середнього заробітку за весь час затримки виплати складає 39547,53 грн., з розрахунку: 14,19 грн.( середньоденна заробітна плата) х 2787 (робочих днів) = 39547,53 грн. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку підлягають задоволенню повністю. При вирішенні питання про стягнення моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., суд виходить з наступного. В своїх позовній заяві позивачка зазначає, що порушення відповідачем трудових прав позивача привели до втрати його налагоджених і нормальних життєвих зв'язків, через що вона була вимушена докладати додаткових зусиль для організації своєї життєдіяльності. Через провину відповідача вона не могла своєчасно і в повному обсязі оплачувати необхідні платежі, податки і збори, передбачені законодавством, нести витрати по утриманню житлового будинку, в якому вона мешкає, а також належним чином харчуватись і вдягатись, утримувати свою сім'ю тощо. Внаслідок чого вона стала нервововою, роздратованою та пригніченою, стан її здоров'я погіршився, в т.ч. через тривалий час порушення відповідачем її законних прав і інтересів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що позивачка в порушення вимог норм процесуального права не надала доказів на підтвердження того, що порушення відповідачем її прав призвели до моральних страждань, суд доходить до висновку, що в задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди необхідно відмовити. Згідно п. 1 ч. 1 ст.5 ЗУ "Про судовий збір " від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial