Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У листопаді 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків), Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області, в якому посилаючись на ст.ст. 22, 23, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, просив стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом безспірного списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на його користь 204 430 грн., як компенсацію майнової шкоди, та 100 000 грн., як компенсацію моральної шкоди, спричиненої протиправною бездіяльністю Міністерства юстиції України, Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) щодо невиконання протягом тривалого часу постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року у справі №2002/2-а-307/11, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі №520/3990/19 та рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі №520/7426/19 і від 08 січня 2019 року у справі №520/9746/18. В обґрунтування позову зазначив, що шкода завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача, посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, що полягають у порушенні відповідачами ст.ст. 9, 129 Конституції України, ст. 16 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а саме - невиконанням вищевказаних рішень судів. Ухвалою судді Барвінківського районного суду Харківської області від 30 листопада 2020 року справу прийнято до провадження та відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області надала відзив на позовну заяву, в порядку визначеному ст.178 ЦПК України. Зазначила, що позивач помилково визначив, що наявні умови та підстави для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також що Головне управління є належним відповідачем у цій справі та несе відповідальність за неправомірні дії чи бездіяльність інших установ, підприємств або державних органів. Посилаючись на висновок Верховного суду, викладеному у постанові від 19 серпня 2018 року по справі №910/23967/16, зазначила, що необхідності зазначення у позовних вимогах таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Крім того, представник відповідача вказала, що до правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення по справі не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Крім того, представник відповідача вказала, що позивачем в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних, фізичних та душевних страждань, а також не доведено наявність моральної шкоди, протиправної поведінки, а також причинно - наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Враховуючи вищезазначене, те, що позивачем не було надано належних та переконливих доказів, які підтверджують факт спричинення матеріальної та моральної шкоди, представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції також у встановлений судом строк, надала відзив, відповідно до ст. 178 ЦПК України, в якому виклала свої заперечення проти позову. Вказала, що не згодна з доводами та вимогами, викладеними у позову, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Посилаючись на правову позицію Верховного Суду викладену в постанові від 10 травня 2019 року у справі №464/8577/16-а, вказала, що оскільки державний виконавець лише забезпечує примусове виконання судового рішення шляхом вжиття заходів примусового характеру, в той час як обов`язок виконати таке рішення безпосередньо покладено на боржника, без участі якого виконавець побавлений можливості забезпечити виконання судового рішення. Вказала, що відсутність грошових коштів, передбачених в бюджеті на відповідний рік є ще однією перешкодою у виконанні зазначених позивачем судових рішень, прийнятих на користь позивача. Водночас, враховуючи Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649, вважає, що позивач фактично ставить питання, які за своєю правовою природою не є стягненням матеріальної шкоди, а є спробою позивача обійти встановлену законодавством процедуру погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду. Також, представник відповідача зазначає, що позивач не надає суду доказів існування збитків як у формі реальних збитків, так і у формі упущеної вигоди, недоотримані позивачем пенсійні виплати не можна вважати збитками у розумінні ст. 22 ЦК України. Зазначила, що позивачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не надано належних і допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних, фізичних та душевних страждань, а також, причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача шкоди та вини останнього в її заподіянні, посилаючись на правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду у справі №459/274/17 від 27 січня 2020 року. Представник Міністрества юстиції України надала відзив, відповідно до ст. 178 ЦПК України, просила відмовити у задоволені позову [PERSON] , вказавши, що Міністрество юстиції України не є належним відповідачем по справі, оскільки відповідно до законодавства не наділено повноваженнями щодо нарахування та виплати пенсій і не є суб`єктом вирішення цих питань.А відтак, не є органом державної влади, якому завдано шкоду позивачу, а в матеріалах справи відсутні належні, достані та допустимі докази протилежного. Позивач [PERSON] до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Представник Міністерства юстиції України та Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) в судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Представник Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області в судому засіданні просила відмовити в позові, посилаючись на заперечення викладені у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників відповідачів, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що постановою Барвінківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року у справі №2002/2-а-307/11 зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Барвінківському районі Харківської області провести перерахунок призначеної пенсії, виходячи із 6 мінімальних розмірів пенсій за віком, відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», як інваліду третьої групи, починаючи з 15 лютого 2011 року. Постановою ст.державного виконавця відділу державної виконавчої служби Барвінківського управління юстиції у Харківській області Селіхової Л.П. від 19 квітня 2012 року відкрите виконавче провадження №32254212 за виконавчим листом №2002/2-а-307/11, виданим Барвінківським районним судом Харківської області. 14 червня 2012 року винесено станову про закінчення виконавчого провадження. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі №520/3990/19, зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Харківській області виплатити державну та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, за період з 15.02.2011 року по 01.01.2013 на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року у справі №2002/2-а-307/11. Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегі ління Міністерства юстицїї-Ковалевською М.М. від 25.07.2019 року відкрите виконавче провадження №59641930 за виконавчим листом Харківського окружного адміністративного суду. 03 березня 2020 року виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2019 року у справі №520/7426/19, яке набрало законної сили 07 жовтня минулого року, зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області донарахувати та виплатити суми індексованого доходу відповідно до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення і Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на підставі Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушеням строків їх виплати» і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, а саме: державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка складає 87 792,19 грн. за період з 15 лютого 2011 року по 01 січня 2013 року на підставі Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 07 червня 2019 року у справі №520/3990/19. Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 08 січня 2019 року, у справі № 520/9746/18, яке набрало законної сили 08 лютого минулого року, зобов`язано Ізюмське об`єднане управління Пенсійного фонду Українив Харківсьвській області донарахувати та виплатити суми індексованого доходу відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" і "Порядку проведення індексації грошових доходів населення", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати пенсії на підставі Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" і Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, а саме: державної та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, за період з 01 січня по 02 серпня 2014 року на підставі Постанови Барвінківського районного суду Харківської області від 20 квітня 2011 року у справі № 2002/2-а-307/11 та рішення Харківського окружного адміністративного суду від 04 липня 2018 року у справі № 820/4316/18. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Харківській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції відкрито виконавче провадження №60498552 за виконавчим листом Харківського оружного адміністративного суду №520/7426/19. По-перше, варто зазначити, що суд відхиляє доводи представника Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області щодо того, що Головне управління є неналежним відповідачем у цій справі, у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган, державне підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство), юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства. Згідно з ч.1 ст. 3 зазначеного закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Згідно зі ст. 25 Бюджетного кодексу України, відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відповідно до частини 1 статті 43 Бюджетного кодексу України Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Згідно з висновком, наведеним у рішенні Конституційного Суду України № 12/рп-2001 від 03.10.2001, не допускається відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади за рахунок коштів, що виділяються на утримання цих органів. Аналіз зазначених вище норм чинного законодавства свідчить про те, що управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції Державного казначейства України. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами 1 та 4 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Згідно зі ст. 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. У п. 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07 лютого 2014 року при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень ст. 56 Конституції України, ст. 11 Закону «Про державну виконавчу службу», частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень ст. ст. 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 12 березня 2020 року у справі № 761/991/18 та у постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі 642/3839/17. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Суд враховує, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Крім того, збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) роз`яснено, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є одночасна наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. При цьому, відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 23 грудня 2019 року у справі № 752/4110/17 (провадження № 61-20325св18) та від 12 березня 2020 року у справі № 757/74887/17-ц (провадження № 61-11090св19), суд зазначає, що невиконання рішення суду не може напряму ототожнюватися із завданою позивачеві майновою шкодою, оскільки остаточно не втрачена можливість стягнення грошових коштів з боржників. Невиплачені позивачеві кошти на виконання судових рішень, ухвалених на його користь, не є майновою шкодою, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, та погоджується з запереченнями представників відповідачів в цій частині. Щодо стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Разом з тим, враховуючи те, що твердження позивача без обґрунтування їх належними доказами є припущеннями, суд не бере їх до уваги, оскільки, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оскільки позивачем не доведено незаконність рішень, дій чи бездіяльність посадових осіб державної виконавчої служби в процесі виконання судових рішень про стягнення коштів на користь позивача, тому суд приходить до висновку, що відсутні складові цивільно-правової відповідальності, що є підставою для відмови в позовних вимогах [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди повністю. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), № 63566/00, § 23). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed