Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом, в якому просило звернути з відповідача стягнення на предмет іпотеки по укладеному між сторонами договору, оскільки остання передала належну їй квартиру [ADDRESS], у іпотеку банку в рахунок забезпечення виконання умов договору про надання кредиту, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Оскільки умови кредитного договору в частині повернення позичених коштів [PERSON], порушив, виникла заборгованість перед ПАТ КБ «Приватбанк» станом на 12.06.2013 р. загалом складає 53 741,64 грн. В ході слухання справи судом від відповідача надійшов зустрічний позов, в якому остання просила визнати кредитним договір, договором приєднання, та визнати частину кредитного договору недійсним, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач в односторонньому порядку збільшив розмір процентної ставки за договором кредиту. Зустрічний позов судом було прийнято та об»єднано для розгляду в одному провадженні. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, проти зустрічного позову заперечував та просив в задовленні відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні проти первісного позову заперечував, посилаючись та те що банком в односторонньому було підвищено проценти, у зв»язу із чим було збільшено обсяг зобов»язань іпотекодавця. Зустрічний позов просив задовольнити з підстав викладених у зустрічній позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечував та просив відмовити, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечувала та просила відмовити, підтримуючи позицію свого представника. Зустрічний позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити в задоволенні. Зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 03 липня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], було укладено кредитний договір № KIL0GA00000095, відповідно до якого банк надав останньому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 50 000 грн. на строк до 02 липня 2015 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами 14,04 %, та з 21.10.2008 р. процентна ставка була підвищена до 15,12%, а з 01.02.2009 р. ще підвищена до 26,70 %. 03.07.2007 р. ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], уклали договір іпотеки № KIL0GA00000095. Нерухомим майном, що було передано в іпотеку згідно договору визначено квартиру [ADDRESS] загальною площею 41,60 м2, належну відповідачу на праві приватної власності. Згідно із п. 20 договору іпотеки, при порушенні Іпотекодавцем строків платежів по будь-якому з грошових зобов»язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв»язку з чим Іпотекодержатель вимушеній буде звернутися до суду. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України) Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. (ч.2 ст.615 Цивільного кодексу України) Відповідно до частини першої статі 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, ПАТ КБ «Приватбанк» виконало свої зобов'язання за кредитними договором в повному обсязі, надавши в цільове користування [PERSON], обумовлену кредитним договором суму коштів. Проте, протягом певного часу ним порушуються умови графіку погашення заборгованості, процентів та інших передбачених кредитними договорами платежів. Внаслідок такого порушення умов договору виникла заборгованість, сума якої станом на 12.06.2013р. становить 53 741,64 грн. заборгованості за кредитом, з яких 29920,71 грн. - заборгованість по кредиту, 18 352,64 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом, 845,60 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 1825,47грн., пеня, 250 грн. штраф, 2547,22 грн. штраф процентна складова. Сума боргу підтверджується відповідними розрахунками, долученими до матеріалів справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Згідно ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Ст. 590 ЦК України регламентує, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи з вимог ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Відповідно до ст. 27 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень" якщо інше не встановлено цим Законом, обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов'язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Повідомлення повинно містити таку інформацію: 1) зміст порушення, вчиненого боржником; 2) загальний розмір не виконаної боржником забезпеченої обтяженням вимоги; 3) опис предмета забезпечувального обтяження; 4) посилання на право іншого обтяжувача, на користь якого встановлено зареєстроване обтяження, виконати порушене зобов'язання боржника до моменту реалізації предмета обтяження або до переходу права власності на нього обтяжувачу; 5) визначення позасудового способу звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати обтяжувач; 6) вимогу до боржника виконати порушене зобов'язання або передати предмет забезпечувального обтяження у володіння обтяжувачу протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження. Відповідно до ст. 28 Закону України "Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень", якщо протягом 30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням, залишається невиконаним і в разі якщо предмет забезпечувального обтяження знаходиться у володінні боржника, останній зобов'язаний на вимогу обтяжувача негайно передати предмет обтяження у володіння обтяжувача. До закінчення процедури звернення стягнення обтяжувач зобов'язаний вживати заходи щодо збереження відповідного рухомого майна згідно з вимогами, встановленими статтею 8 цього Закону. Якщо боржник, у володінні якого знаходиться предмет забезпечувального обтяження, не виконує обов'язок щодо передачі предмета забезпечувального обтяження у володіння обтяжувача, звернення стягнення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 109 Житлового кодексу Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Виходячи із вимог ч. 2 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Згідно із ст. 157 Житлового кодексу Української РСР, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщенні, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідно до жилого приміщення. Жиле приміщення, що надається виселюваному, повинно бути зазначено в рішенні суду або постанові прокурора. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статі 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадян з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку вставленою частиною третьою цієї статі. Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Отже, оскільки банком не дотримано передбачених кредитним договором та Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», процедури та порядку звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, в задоволенні первісного позову слід відмовити. Зустріний позов [PERSON] про визнання частини договору недійсним , не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, сторони що підписали кредитний договір KIL0GA00000095 03.07.2007 р., є - ПАТ КБ "Приватбанк" з однієї сторони та [PERSON], з другої сторони як позичальник. В забезпечення виконання зобов"язання за кредитним договором, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], 03.07.2014 р., було укладено договір іпотеки № KIL0GA00000095, відповідно до якого [PERSON], надала в іпотеку нерухоме майно. Проте з 21.10.2008 р. та 01.02.2009 р., банком в односторонньому порядку була підвищена процентна ставка, за договором кредиту, до 15,12% та до 26,70% відповідно. Посилання позивача за зустрісним позовом на незаконість підвищення спроцентної ставки так як, з 10.01.2009 року набрав чинності Закон України від 12.12.2008 р. № 661-V1 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", дійсно знайшли своє підтвердження, оскільки ПАТ КБ "Приватбанк" було підвищено процентну ставку вже після набрання чинності вищезазанченого закону. Однак позивач за зустріним позовом, [PERSON], не є стороною оспорюваного нею кредитного договору, а тому у суду відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову. Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Виходячи із положень ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із положенням ч.1 ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed