Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Територіальна громада в особі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на частку спадщини. В обґрунтування заявлених вимог, позивачка зазначила, що в 1938 році її батьком, [PERSON], був збудований житловий будинок у домоволодінні [ADDRESS]. Вся велика сім'я [PERSON] (батько, мати, позивачка, сестра, три брати) мешкали в цьому будинку. В 1949 році старший брат позивачки - [PERSON], а в 1954 році і інші брати: [PERSON] та [PERSON], добудували до будинку житлові прибудови. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року за батьком та братами було визнано право власності та прийнято до експлуатації домоволодіння [ADDRESS], яке складалося із 8-ми кімнатного житлового будинку, а також надано у постійне користування земельну ділянку площею 445 кв.м. При цьому, враховуючи що на цей час, батько та брат [PERSON] померли, в п. 3 зазначеного рішення райвиконкому було запропоновано спадкоємцям та співвласникам вирішити в судовому порядку питання щодо ідеальної приналежності зазначеного майна. При цьому, на час прийняття рішення райвиконкому, відповідно до усних домовленостей, приміщеннями квартири № 1 користувався та володів брат [PERSON], у квартирі № 2 мешкала позивачка та мати, [PERSON], в квартирі №3 проживав брат [PERSON], а в квартирі № 4 мешкала сестра [PERSON] Частку майна померлого [PERSON], відповідно до діючого на той час закону, успадкували батьки позивачки, як спадкоємці першої черги. В 1977 року помер батько, а в 1979 році померла мати позивачки. Частку їх майна успадкували усі їх діти, бо фактично прийняли спадщину та проживали в цьому будинку, але в нотаріальну контору ніхто не звертався та, відповідно до попередніх домовленостей проживали у тих же квартирах, вважаючи, що приміщення квартири №1 належить [PERSON], квартири №2 - позивачці, квартири №3 - [PERSON], квартирі №4 - [PERSON] Спори з цього приводу не виникали. В 1980 році позивачка уклала шлюб та змінила своє прізвище на «[PERSON]». В 1985 році брат позивачки, [PERSON], звернувся в суд з позовом до неї, [PERSON], брата [PERSON] та сестри [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та виділ частки майна в натурі. Рішенням Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 1985 року за ним було визнано в порядку спадкування право власності на 29/100 частки домоволодіння та виділено в натурі в будинку А-1 приміщення 1-2 площею 11,6 кв.м., 1-3 площею 8,7 кв.м., жилу прибудову А"', сені а", веранду а7, ґанок а10 (тобто усі приміщення квартири №1), а також сарай Б, убиральню Е та 1/4 частку споруд загального користування. Після його смерті цю частку майна успадкував його син, [PERSON], який в свою чергу подарував її, відповідно до договору дарування від 10 грудня 2004 року [PERSON]. Брат [PERSON] помер ще в 1998 році, а його частку майна прийняли у спадщину його сини та племінники позивачки: [PERSON] та [PERSON]. На той час сестра позивачки хворіла та потребувала допомоги, тому вона стала жити разом зі [PERSON] в квартирі №2, а в квартирі №4 остання оселила свого сина - [PERSON], який і мешкає в цій квартирі по теперішній час. В 2006 році померла сестра позивачки, [PERSON]. Вона була самотньою. [PERSON], який був самотнім, також помер та таким чином, згідно вимог закону, ця частка майна належить [PERSON], який між тим до теперішнього часу не здійснює ніяких дій щодо визнання його права на частку спадщини. Після смерті сестри позивачка стала здійснювати дії щодо оформлення документів про право на спадкове майно, але, як з'ясувалося з відповіді КП «ДМБТІ» від 13 лютого 2007 року, право власності у домоволодінні [ADDRESS] зареєстровано тільки на 29/100 частки за обдарованим [PERSON], та не зареєстровано на іншу частку майна до теперішнього часу. Тому Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора відмовила позивачці у здійсненні нотаріальних дій. До того ж, як зазначила нотаріальна контора, потребується ще встановити факт родинних відносин. Тому позивачка просить суд визнати за нею право власності на частку спадкового майна, яке належить їй після смерті батьків, а також встановити факти, що визнане рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року право власності та прийняте до експлуатації майно у домоволодінні, яке складається згідно до акту КП «ДМБТІ» з прибудови А" з приналежностями, належало померлому у 1972 році [PERSON] (помилково зазначеного у рішенні [PERSON].) та що його частку успадкувала спочатку мати позивачки, [PERSON], а після її смерті позивачка, [PERSON]. Позивачка та її представник у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому останній надав суду заяву в якій на задоволенні позовних вимог наполягає та просить суд розгляд справи провести без його та позиваки участі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі. Треті особи у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 158, ст. 174 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін по справі, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, а також враховуючи визнання відповідачем позову та підтримання позивачкою та її представником позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, в 1938 році батьком позивачки, [PERSON], був збудований житловий будинок у домоволодінні [ADDRESS]. Вся велика сім'я [PERSON] (батько, мати, позивачка, сестра, три брати) мешкали в цьому будинку. В 1949 році старший брат позивачки - [PERSON], а в 1954 році і інші брати: [PERSON] та [PERSON], добудували до будинку житлові прибудови. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року за батьком та братами було визнано право власності та прийнято до експлуатації домоволодіння [ADDRESS], яке складалося із 8-ми кімнатного житлового будинку, а також надано у постійне користування земельну ділянку площею 445 кв.м. (а.с. 11). При цьому, враховуючи що на цей час, батько та брат [PERSON] померли, в п. 3 зазначеного рішення райвиконкому було запропоновано спадкоємцям та співвласникам вирішити в судовому порядку питання щодо ідеальної приналежності зазначеного майна. На час прийняття рішення райвиконкому, відповідно до усних домовленостей, приміщеннями квартири №1 користувався та володів брат [PERSON], у квартирі №2 мешкала позивачка та мати, [PERSON], в квартирі №3 проживав брат [PERSON], а в квартирі №4 мешкала сестра [PERSON] Частку майна померлого [PERSON], відповідно до діючого на той час закону, успадкували батьки позивачки, як спадкоємці першої черги. В 1977 року помер батько, а в 1979 році померла мати позивачки (а.с. 19). Відповідно до абз. 2 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Статтею 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Згідно до ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Згідно ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Частку майна батьків успадкували усі їх діти, бо фактично прийняли спадщину та проживали в цьому будинку, але в нотаріальну контору ніхто не звертався та, відповідно до попередніх домовленостей проживали у тих же квартирах, вважаючи, що приміщення квартири №1 належить [PERSON], квартири №2 - позивачці, квартири №3 - [PERSON], квартирі №4 - [PERSON] В 1980 році позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище на «[PERSON]» (а.с. 28). В 1985 році брат позивачки, [PERSON], звернувся в суд з позовом до неї, [PERSON], брата [PERSON] та сестри [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування та виділ частки майна в натурі. Рішенням Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 1985 року за ним було визнано в порядку спадкування право власності на 29/100 частки домоволодіння та виділено в натурі в будинку А-1 приміщення 1-2 площею 11,6 кв.м., 1-3 площею 8,7 кв.м., жилу прибудову А"', сені а", веранду а7, ґанок а10 (тобто усі приміщення квартири №1), а також сарай Б, убиральню Е та 1/4 частку споруд загального користування (а.с. 11). Після смерті [PERSON], вищевказану частку майна успадкував його син, [PERSON], який в свою чергу подарував її, відповідно до договору дарування від 10 грудня 2004 року [PERSON] (а.с. 31). Брат [PERSON] помер в 1998 році (а.с. 20), а його частку майна прийняли у спадщину його сини (племінники позивачки): [PERSON] та [PERSON]. На той час сестра позивачки хворіла та потребувала допомоги, тому вона стала жити разом зі [PERSON] в квартирі №2, а в квартирі №4 остання оселила свого сина - [PERSON], який і мешкає в цій квартирі по теперішній час. В 2006 році померла сестра позивачки, [PERSON] (а.с. 21). Вона була самотньою. [INFO] року помер [PERSON], який був самотнім, таким чином згідно вимог закону його частка майна належить [PERSON]. Як встановлено з відповіді КП «ДМБТІ» від 13 лютого 2007 року, право власності у домоволодінні [ADDRESS] зареєстровано тільки на 29/100 частки за обдарованим [PERSON] (а.с. 30), та не зареєстровано на іншу частку майна до теперішнього часу. 06 грудня 2013 року Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора на звернення позивачки щодо видачи свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], повідомила останній, що видати свідоцтва про право на спадщину немає можливості, оскільки з поданих нотаріусу документів, а саме: свідоцтв про народження спадкодавця та спадкоємця неможливо встановити акт родинних відносин, тому, що не співпадають прізвища спадкодавця та спадкоємця, а також не надані правовсатновлюючі документи щодо належності спадкодавцю нерухомого майна. Додатково у вказаному листі зазначено, що позивачці потребується встановити факт родинних відносин. Так, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року визнано право власності та прийняте до експлуатації майно у домоволодінні, яке, згідно до акту КП «ДМБТІ» (а.с. 23-24), складається з прибудови А" з приналежностями, належало померлому у 1972 році [PERSON] (помилково зазначеного у рішенні [PERSON].) Таким чином його частку успадкувала спочатку мати позивачки, [PERSON], а після її смерті - позивачка [PERSON]. З наявних в матеріалах справи встановлено та ніким не оспорюється, що після смерті сестри [PERSON] позивачка є єдиним спадкоємцем як майна батьків так і брата - [PERSON], частку якого успадкувала при житті мати, бо усі інші спадкоємці першої черги померли. Усі приміщення квартири №1 належать [PERSON] на підставі договору дарування, квартири №2 - племіннику [PERSON], який фактично прийняв спадщину після смерті батька, але юридично не оформив своє право, отже позивачці належать приміщення квартир №3 та №4. Належне позивачці спадкове майно згідно технічного паспорта та акту часток від 16.05.1984 р. складається в житловому будинку літ.А-1 з приміщень 3-1 площею 6,8 кв.м., 4-2 площею 7,7 кв.м., 4-3 площею 6,1 кв.м., 4-4 площею 14,5 кв.м., а також веранди а8, крилець а6 та а9, сараїв В, Д, убиральнь З та Ж, 1/2 частки споруд загального користування, які складають 49/100 частки всього домоволодіння. Позивачка ніколи не відмовлялась від спадщини, вільно, відкрито та безперешкодно володіє та користується спадковим майном. Згідно абз. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Окрім того позивачка просить суд встановити юридичні факти, які мають значення для розгляду заявлених її вимог. Так, померлого у 1972 році брата [PERSON] уся сім'я позивачки, у тому числі і батьки називали [PERSON]. У зв'язку з цим у рішенні райвиконкому про визнання права власності на збудовану ним при житті прибудову зі слів братів було зазначено саме таке ім'я. Однак, згідно архівної довідки про народження від 02 січня 2013 року (а.с. 35) він записаний як «[PERSON]». У свідоцтві ж про смерть його прізвище, ім'я та по-батькові зазначено як «[PERSON]». Таким чином, у зв'язку з тим, що мати позивачки була неграмотною, а батько малограмотним, у свідоцтвах про народження їх дітей зазначені різні імена та по-батькові. Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, способом захисту якого, згідно до ст. 16 ЦК України, є зокрема визнання права. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У відповідності зі ст. 319 ЦК України, власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник щ право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України). У відповідності до статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної до інших осіб (спадкоємців), яке, у відповідності до ст. 1217 ЦК України, здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, «У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, …». Дійсно, з наданих суду письмових доказів, вбачається та ніким не оспорюється, що при оформленні рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року право власності на прийняте до експлуатації майно у домоволодінні [ADDRESS], яке складається з прибудови А" з сінями, ґанком, сараєм, вбиральною, належало померлому у 1972 році [PERSON] (помилково зазначеного у рішенні [PERSON]). Вищезазначене в свою чергу унеможливлює успадкування вказаного майна матір'ю позивачки, а, у подальшому, і позивачкою. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені і інші факти, від яких належить виникнення майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд України в пункті 2 Постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає: «Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними». В даному випадку встановлення вищевказаних фактів не суперечить інтересам заінтересованих осіб. Виходячи з викладеного та враховуючи, що встановлення фактів необхідне позивачці для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, дана вимога позивачки підлягає задоволенню. Так, відповідно до абз. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), частку спірного майна після смерті [PERSON], померлого у 1972 році, успадкувала спочатку його матір [PERSON], а після її смерті, у 1979 році, [PERSON] успадкувала і частку майна своєї матері, і частку майна, успадкованого останньою після смерті [PERSON] Оскільки сестра позивачки - [PERSON], до моменту своєї смерті у 2006 році проживала разом з позивачкою, то остання, як єдиний спадкоємець першої черги, прийняла її частку домоволодіння у спадщину. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця. Крім того відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Застосувавши законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та того, що немає порушень прав та законних інтересів будь-яких інших осіб, можна дійти до висновку, що є передбачені законом підстави для визнання за позивачкою 49/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved