Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до змісту якої просить визнати недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно судових рішень Житомирського адміністративного суду по справах №240/5126/18, №240/9214/19 від 03 березня 2021 року. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 по справі №240/9214/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га кадастровий номер 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та надати в оренду [PERSON] вказану земельну ділянку терміном на 7 років. Рішення набрало законної сили 29.01.2020. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 по справі №240/5126/18 зобов`язано відповідача затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] площею 56,1807 га для ведення фермерського господарства на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Рішення набрало законної сили 27.03.2019. 03.03.2021 між Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області та позивачем було укладено договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно судових рішень Житомирського окружного адміністративного суду по справах № 240/5126/18 та 240/9214/19, проте відповідач рішення суду не виконує. Вважає даний договір недійсним в силу ст.ст.215, 230 ЦК України, оскільки в ньому зазначено, що позивач має вважати невиконані рішення виконаними, зобов`язується не пред`являти претензій та зобов`язується позбавити себе права на звернення до суду, а відповідач не бере на себе жодних зобов`язань щодо добровільного виконання рішення суду. Відповідач виконувати рішення адміністративного суду по справах № 240/5126/18 та 240/9214/19 не збирається, що свідчить про обман Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області під час укладання спірного договору. Ухвалою судді Корольовського районного суду м. Житомира відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Від представника відповідача відзиву на позовну заяву не надходило. У вкладенні, який вказано як відзив, 05.08.2021 на адресу суду надійшли копія заяви [PERSON] , адресована відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області від 21.04.2021 та копія супровідного листа відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області від 27.05.2021. Ухвала про відкриття провадження у справі, в якій встановлено строк на подання відзиву на позовну заяву, відповідачем отримана 21.07.2021. В судові засідання, призначені на 28.07.2021, 29.09.2021 представник відповідача не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причини неявки та їх поважність суд не повідомив. В судове засідання 08.11.2021 позивач не з`явився, від нього надійшла заява про розгляд справи в письмовому провадженні, позов підтримує в повному обсязі. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про перенесення розгляду справи на іншу дату в зв`язку із зайнятістю представника в судовому засіданні в Житомирському окружному адміністративному суді. За змістом ст.2 ЦПК України, основними засадами цивільного судочинства є, зокрема, розумність строків розгляду справи судом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 08 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 02 листопада 2006 року). Дотримуючись критеріїв розумного строку, суд, з урахуванням обставин конкретної справи, може відхилити доводи учасника судового процесу, зокрема, державного органу щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю його представника з причин, пов`язаних з участю в іншому судовому засіданні, тощо. При цьому, такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах. В контексті наведеного суд зазначає, що представник відповідача не з`являється в судове засідання три рази поспіль, двічі не з`являвся без будь-яких причин, правом на подання відзиву не скористався. При цьому, як вбачається із відомостей ЄДР, окрім [PERSON] , правом брати участь у розгляді судових справ та діяти від імені Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області наділена також [PERSON] . За таких обставин, Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області не доведено і не надано доказів неможливості заміни представника, а відтак, і необхідності відкладення розгляду справи з причин зайнятості представника відповідача в іншому судовому процесі. Враховуючи наведене, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними у матеріалах справи письмовими доказами за відсутності сторін. Щодо клопотання представника відповідача від 29.09.2021 про залучення до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] , яке мотивоване тим, що вказана особа була головою комісії з ліквідації - начальником Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області та була стороною оскаржуваного договору. Згідно ч.1 ст.53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Разом з тим, вказане клопотання подане поза межами строку, передбаченого вказаною статтею, тому судом не розглядається. Крім того, суд враховує, що оспорюваний договір укладено саме з органом державної влади, а не з [PERSON] , яка лише діяла від імені такого органу, як голова комісії з ліквідації. Щодо безпосередньо вимоги позивача визнати недійсним договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно судових рішень Житомирського адміністративного суду по справах №240/5126/18, №240/9214/19 від 03 березня 2021 року. Судом встановлено, що рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 16.10.2019 по справі №240/9214/19 зобов`язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки площею 14,1000 га кадастровий номер 1822083500:01:001:0392 для ведення фермерського господарства на території Коднянської сільської ради Житомирського району Житомирської області та надати в оренду [PERSON] вказану земельну ділянку терміном на 7 років. Рішення суду набрало законної сили 29.01.2020. Рішенням Житомирського окружного адміністративного суду від 04.12.2018 по справі № 240/5126/18 зобов`язано відповідача затвердити проект землеустрою з відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] площею 56,1807 га для ведення фермерського господарства на території Старосолотвинської сільської ради Бердичівського району Житомирської області. Рішення суду набрало законної сили 27.03.2019. 03.03.2021 між [PERSON] (Сторона 1) та Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області (Сторона 2) було укладено договір про примирення та врегулювання правовідносин згідно судових рішень Житомирського окружного адміністративного суду по справах № 240/5126/18 та 240/9214/19, який посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Кузьміною Л.Л. та зареєстровано в реєстрі за № 512. Відповідно до п.1 та п.2 договору, Сторона 1, яка є позивачем по справах зазначає про те, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області рішення по справам 240/5126/18, 240/9214/19 виконане у відповідності до вимог чинного законодавства. Сторона 1 зобов`язується не пред`являти до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області жодних претензій з приводу питань, які є, та/або були предметом судового спору по справах № 240/5126/18, 240/9214/19 у тому числі в порядку ст. 382, 383 КАС України. Згідно п.3 та п.4 договору, Сторона 1 відмовляється від нарахувань та виплат матеріальних та/або моральних компенсацій, штрафних санкцій, виплат за час затримки виконання рішення суду, судових витрат та інших виплат, що пов`язані та/або можуть бути пов`язані з предметом спору по справах №240/5126/18, 240/9214/19. Сторони заявляють, що з моменту підписання даного договору не будуть пред`являти одна до іншої жодних претензій з приводу питань, які є, та/або були предметом судових спорів по справах №240/5126/18, 240/9214/19. Даний договір є підставою для закриття проваджень по судовим спорам, виконавчих проваджень тощо, які були/будуть порушені і предмет яких стосується питань, визначених вказаним договором (п.6). З моменту підписання даного договору зазначені рішення суду вважаються виконаними у добровільному порядку (п.7). Так, позивач просить визнати оспорюваний договір недійсним на підставі того, що правочин вчинено під впливом обману. У відповідності до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно приписів статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тобто, при введенні в оману завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину. Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю. Наведена позиція викладена у постановах Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 489/3570/16-ц та від 31 березня 2021 року у справі № 910/18600/19. Разом з тим, як вбачається із п.1 та п.7 оспорюваного договору, позивач самостійно погодився із тим, що рішення по справам №240/5126/18, 240/9214/19 виконані та що зазначені рішення суду вважаються виконаними у добровільному порядку. При цьому, в преамбулі такого договору зазначено, що договір укладався сторонами ( [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області) при твердій пам`яті та повному усвідомленні значення та наслідків своїх дій, діючи добровільно за власним волевиявленням. Також у змісті договору вказано, що текст договору прочитано, перевірено та добровільно підписано сторонами відповідно до їх дійсних намірів. Отже, на момент укладення договору [PERSON] , достеменно знаючи про хід виконання таких судових рішень, адже він є позивачем у справах №240/5126/18, 240/9214/19, вказав про те, що ці рішення виконані у повному обсязі. Крім того, як свідчить заява [PERSON] , адресована відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень у Житомирській області від 21.04.2021, позивач у ній повідомив виконавчий орган про повне виконання рішення суду в справі №240/9214/19. Отже, в даному випадку, відповідач не міг ввести в оману позивача щодо істотних обставин договору, адже ці обставини (щодо виконання чи невиконання рішень суду) були йому відомі на момент укладення договору. Посилання позивача на те, що відповідач такі рішення виконувати не збирається, безпідставні, адже в договорі не йшлося про виконання рішень в майбутньому, а констатовано факт їх виконання на момент укладення договору. Правові наслідки інших умов договору позивачу також були зрозумілі, на що вказав сам [PERSON] під час укладення договору. За таких обставин, договір від 03.03.2021 № 512 не може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 230 ЦК України, оскільки відсутня ознака введення в оману позивача з боку другої сторони правочину - Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо обставин, які мають істотне значення. Встановивши, що позивачем не доведено ні факту введення його в оману з боку відповідача, ні неправильного сприйняття ним фактичних обставин при укладанні спірного договору, який був вчинений за добровільної згоди сторін, і що позивач добре розумів та усвідомлював умови, зміст правочину, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору недійсним на підставі статті 230 ЦК України. Разом з тим, згідно висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі N 917/1739/17, суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Як вбачається із змісту позову, [PERSON] вказує, що вважає договір недійсним, оскільки: - відповідач пообіцяв виконати в добровільному порядку рішення за умови укладення договору про примирення та врегулювання правовідносин; - відповідач надалі не виконує рішення судів, посилаючись на те, що він зобов`язався вважати невиконані рішення виконаними; - позивач зобов`язався позбавити себе права на звернення до суду, при цьому друга сторона не бере на себе жодних зобов`язань щодо добровільного виконання рішення суду; - договір обмежує його можливість мати не заборонені законом цивільні права та обов`язки; - пункти договору щодо закриття провадження по судових спорах між сторонами та виконання рішення у добровільному порядку було обманом. Як встановлено із наявної в матеріалах справи постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.05.2021 в справі № 240/5126/18, відповідач Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області безпосередньо посилався на оспорюваний договір як факт належного виконання рішення суду у цій справі в межах з`ясування судом правомірності накладення штрафу за повторне невиконання рішення суду. Згідно з вимогами частини першої статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 стаття 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203ЦК України). З аналізу умов спірного договору випливає, що він фактично встановлює порядок виконання рішень суду та пов`язані із їх виконанням права/обов`язки сторін. Згідно ст.7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним законом. У відповідності до ст.8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом. Статтею 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VIII, визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом (ч.2). Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом (ч.3). Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом (ч.4). Приписами Кодексу адміністративного судочинства України визначено право на звернення до адміністративного суду, а також процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень в адміністративних справах та порядок розподілу судових витрат. Так, ч.1 ст.5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист. Суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі (ч.1 ст.143 КАС України). Згідно ч.1 ст.382 КАС України, суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, може зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення. У відповідності до ч.1 ст.383 КАС України, особа-позивач, на користь якої ухвалено рішення суду, має право подати до суду першої інстанції заяву про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності, вчинених суб`єктом владних повноважень - відповідачем на виконання такого рішення суду, або порушення прав позивача, підтверджених таким рішенням суду. Законом України «Про виконавче провадження» 1404-VIII врегульовано підстави закінчення виконавчого провадження. Згідно ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України "Про іпотеку" за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України", її дочірньою компанією "Газ України", Публічним акціонерним товариством "Укртрансгаз" за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням; 17) списання згідно з пунктами 2-3, 2-4 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України в повному обсязі сум податкового боргу (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа; 18) списання згідно з пунктом 9-15 розділу VIII Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" сум недоїмки зі сплати єдиного соціального внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (у тому числі штрафних санкцій та пені), що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа. В світлі наведених нормативно-правових актів, не може бути предметом правочину, а в даному випадку договору № 512 від 03.03.2021, наступне: - констатація факту виконання рішень суду, оскільки такі правові наслідки не визначаються правочином (пункт 1 договору); - обмеження передбаченого чинним законодавством України права особи на захист порушеного права в частині нарахувань та виплат матеріальних та/або моральних компенсацій, штрафних санкцій, виплат за час затримки виконання рішення суду, судових витрат та інших виплат, повязаних з неналежним виконанням рішень суду (п.2,3, 4 договору); - обумовлення даного оспорюваного правочину в якості підстави для закриття по судовим спорам виконавчих проваджень, в той час як підстави закінчення виконавчого провадження врегульовані виключно Законом України «Про виконавче провадження». Враховуючи наведене, всі пункти спірного договору та сама його правова природа суперечать актам цивільного, а також адміністративного процесуального законодавства. Сам договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Більш того, згідно ст.ст.5, 49, 54 Закону України «Про нотаріат», нотаріус зобов`язаний відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Нотаріус при вчиненні нотаріальної дії перевіряє, чи відповідає зміст посвідчуваного ним правочину вимогам закону і дійсним намірам сторін. Проте, всупереч Закону України «Про нотаріат», приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Житомирської області Кузьміною Л.Л. було посвідчено договір, хоча такий щонайменше не відповідає приписам ЦК України, Законам України «Про судоустрій і статус суддів», «Про виконавче провадження», КАС України. Оскільки в момент вчинення договору від 03.03.2021 про примирення та врегулювання правовідносин згідно судових рішень Житомирського адміністративного суду по справах №240/5126/18, №240/9214/19 сторонами не дотримано вимог, які встановлені ч.1, ч.5 ст.203 ЦК України, відтак наведений правочин підлягає визнанню недійсним. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на зазначене, досліджені у цій справі обставини та надані докази, суд дійшов висновку про задоволення позову [PERSON] . Враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду, з відповідача в дохід державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908 грн.

Outcome: approved