Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача та просив суд cтягнути з [PERSON] на користь його заборгованість за кредитним договором №11233278000 від 12.10.2007 року у розмірі 6 726 814,85 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, реєстраційний номер 14604464, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що є власністю іпотекодавця на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 27 квітня 2006 року Виконавчим комітетом Бабушкінської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Бабушкінської районної ради від 17 березня 2006 року за №285 та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 27 квітня 2004 року за №14604464 у спосіб та порядок, передбачений Законом України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також покласти на відповідача судові витрати по справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та Приватним підприємством "НАТАЛ" був укладений Генеральний договір про надання кредитних послуг №11233278000, відповідно до якого позичальнику надано кредит з лімітом 390 000 доларів США, у порядку і на умовах, зазначених в цьому договорі, з терміном повернення не пізніше 11 жовтня 2018 року. 19 жовтня 2007 року між Банком та Позичальником була укладена Додаткова угода №1 (11237049000) до Генерального договору про надання кредитних послуг №11233278000, згідно з умовами якої Позичальнику були надані кредитні кошти в національній валюті України в розмірі 1 000 000,00 грн. з терміном повернення не пізніше 18 жовтня 2010 року. 20 грудня 2007 року між Банком та Позичальником відповідно була укладена Додаткова угода №2 (11273145000) до Генерального договору про надання кредитних послуг №11233278000, згідно з умовами якої Позичальнику були надані кредитні кошти в національній валюті України в розмірі 969 499,95 грн. з терміном повернення не пізніше 20 грудня 2010 року. 30 січня 2009 року [PERSON], як поручителем, було здійснено погашення кредиту за додатковою угодою №1 в розмірі 807 427,10 грн. та за додатковою угодою №2 в розмірі 969 499,95 грн. Проте, в той же день, тобто 30 січня 2009 року, позичальником були отримані в повному обсязі внесені поручителем грошові кошти. Попри взяті на себе зобов'язання, позичальником умови кредитного договору з додатковими угодами, виконано не було, внаслідок чого позивач був вимушений звернутись до Самарського районного суду м.Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості до позичальника та поручителів, та 31 травня 2011 року було винесено рішення по цивільній справі №2-113/11 за позовом АТ «УкрСиббанк» до ПП «НАТАЛ», [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом [PERSON] до АТ «УкрСиббанк», треті особи без самостійних вимог: ПП «НАТАЛ», [PERSON]. [PERSON]. [PERSON], про визнання договору поруки недійсним та застосування двосторонньої реституції та за зустрічним позовом [PERSON] до AT «УкрСиббанк», треті особи: ПП «НАТАЛ», [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору поруки недійсним, яким позовні вимоги AT «УкрСиббанк» задоволені в повному обсязі, у задоволенні зустрічних позовів [PERSON], [PERSON] відмовлено. За результатами апеляційного перегляду 25 січня 2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області було винесено рішення по справі, яким рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31.05.2011 року змінено та стягнуто на користь AT «УкрСиббанк» солідарно з приватного підприємства «НАТАЛ» та [PERSON], солідарно з приватного підприємства «НАТАЛ» та [PERSON] заборгованість за генеральним договором про надання кредитних послуг №11233278000 від 12.10.2007 року, станом на 09 серпня 2010 року в розмірі 3 440 580,07 грн. Станом на 08.02.2013 року за кредитним договором №11233278000 від 12.10.2007 року обліковується прострочена заборгованість, яка складає 6 726 814,85 грн., в тому числі: 1 776 927,05 грн. - заборгованість за кредитом; 4 527 019,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 47 017,00 грн. - заборгованість по комісії; 114 019,49 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 260323,30 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам; 1 508,47 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №11233278000 12.10.2007 року між [PERSON], як майновим поручителем ПП «НАТАЛ» та АТ «УкрСиббанк» було укладено Договір іпотеки №11233278000/3/2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №9614, предметом якого є квартира, реєстраційний номер 14604464, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка є власністю іпотекодавця. 12 лютого 2013 року на адресу Іпотекодавця була надіслана іпотечна вимога про погашення заборгованості за кредитним договором №11233278000 від 12.10.2007 року. Проте, заборгованість і досі не погашена. Посилаючись на норми Цивільного Кодексу України та Закону України «Про іпотеку» звернулись за таких обставин з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до суду. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на викладене в позові та запереченнях до доводи відповідача, зазначила, що не вважає строк позовної давності пропущеним, оскільки інститути фінансової та майнової поруки мають деякі відмінності та різні підстави припинення, у зв'язку з пред'явленням позову до Самарського районного суду м.Дніпропетровська до позичальника та поручителів про стягнення заборгованості строк позовної давності на підставі ст..264 ЦК України був перерваний, через пред'явлення до [PERSON] часткової вимоги, як ще й до фінансового поручителя. Тому, в клопотанні відповідача та третьої особи про застосування наслідків спливу строку позовної давності просила відмовити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та заперечувала проти їх задоволення, спочатку посилаючись на те, що ніякого договору іпотеки вона не підписувала. Після витребування судом оригіналу договору іпотеки від іпотекодержателя, відповідач визнала факт укладення нею 12.10.2007 року договору іпотеки з АТ «Укрсиббанк» та власний підпис та в подальшому не оскаржувала дійсності зазначеного правочину. Представники відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі, посилаючись на різні правові підстави, серед яких: - вважають, що позовні вимоги безпідставні, оскільки рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року в позові АТ «Укрсиббанк» до [PERSON] відмовлено; - розмір заборгованості не вірний та не обгрунтований належним чином; - заборгованість за кредитним договором була погашена у повному обсязі [PERSON], а отже спору в дійсності не має, похідне зобов'язання в силу закону припинено; - позивачем пропущено строк позовної давності, який бере свій початок 05.09.2009 року, зі спливом одного місяця з дня надіслання іпотечної вимоги [PERSON] та закінчується зі спливом трьох років 06.09.2012 року, у зв'язку з чим подано клопотання про застосування строку позовної давності; - обсяг відповідальності фінансового поручителя [PERSON] був збільшений в односторонньому порядку без її згоди, що встановлено рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року, та що мало своїм наслідком відхилення позовних вимог до [PERSON], як до фінансового поручителя; - іпотека є складним зобов'язанням та має ознаки поруки, оскільки іпотекодавець є майновим поручителем, тому у зв'язку зі збільшенням обсягу відповідальності [PERSON], іпотечний договір припинив свою дію з моменту набуття чинності додаткових угод; - позивачем не надано доказів реєстрації змін до іпотечного договору в Державному реєстрі іпотек; Представник третьої особи в судовому засіданні заперечував проти заявлених позовних вимог, вважаючи іпотеку припиненою, оскільки майновий поручитель не несе солідарної чи субсидіарної відповідальності з боржником, тому з пред'явленням позивачем до Самарського районного суду м.Дніпропетровська позову про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителів строк позовної давності, який має значення для даного спору, не переривався. Просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до позовних вимог ПАТ «Укрсиббанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Заслухавши думку осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши надані сторонами доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позовних вимог, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 12 жовтня 2007 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено договір іпотеки №11233278000/3/2, за умовами якого відповідач [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] в забезпечення виконання зобов'язань боржником ПП «Натал» за генеральним договором про надання кредитних коштів №11233278000 від 12.10.2007 року в розмірі 390 000 доларів США /гривневий еквівалент 1 969 500 грн./, зі строком повернення до 11.10.2018 року та за умови сплати 13,9% річних. Вказаний договір посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №9614, та внесено заборону на відчуження предмету іпотеки за реєстровим №9616. Окрім того, форма та зміст договору іпотеки відповідає вимогам чинного законодавства до даного виду договорів, з умовами договору сторони правочину ознайомлені, про що свідчить їх підпис, та з огляду на нотаріальне встановлення осіб правочину, суд доходить висновку про те, що іпотекодавець та іпотекодержатель прийняли на себе права та обов'язки зазначеного договору. 30 січня 2009 року між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладено додатковий договір №1 до договору іпотеки №11233278000/3/2 від 12.10.2007 року, яким визначено зміну обсягу майнової відповідальності іпотекодавця [PERSON] з огляду на зміну відсоткової ставки за кредитним договором, яка визначена на рівні 30% річних. Розмір кредиту та строк його повернення залишились незмінними. Додаткова угода посвідчена нотаріально приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №535, та підписана сторонами правочину. 12.02.2013 року на адресу відповідача позивачем надіслано іпотечну вимогу за №26-52-1043, де визначено розмір заборгованості станом на 08.02.2013 року в сумі 6 726 814,85 грн., однак рекомендований конверт з повідомленням був повернутий позивачу за закінченням терміну зберігання. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами ЦК України та Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2011 року в цивільній справі №2-113/11 за позовом Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» до Приватного підприємства «Натал», [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», треті особи без самостійних вимог: Приватне підприємство «Натал», [PERSON], [PERSON], [PERSON], про визнання договору поруки недійсним і застосування двохсторонньої реституції та за зустрічним позовом [PERSON] до Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк», треті особи: Приватне підприємство «Натал», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору поруки недійсним, задоволено позовні вимоги АКІБ «Укрсиббанк» та відхилено зустрічні позовні вимоги. Проте, вказане рішення скасовано Апеляційним судом Дніпропетровської області 25.01.2013 року в частині задоволення вимог АКІБ «Укрсиббанк» до [PERSON] та [PERSON] та в цій частині вимог банку відмовлено, що стосується резолютивної частини рішення Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2011 року про стягнення заборгованості з боржника та поручителів, та остання змінена в способі стягнення заборгованості. Окрім іншого, Апеляційним судом Дніпропетровської області в рішенні від 25.01.2013 року встановлено факт укладення 12.10.2007 року між ПП «Натал» та АКІБ «Укрсиббанк» генерального договору про надання кредитних коштів №11233278000, з кредитним лімітом в 390 000 доларів США, який був забезпечений договорами поруки, укладеними окремо з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Встановлено та не підлягає додатковому доведенню, що 30.01.2009 року між ПП «Натал» та АКІБ «Укрсиббанк» було укладено без згоди поручителів [PERSON] та [PERSON] додаткові угоди, якими збільшено відсотки за користування кредитом. Встановивши такі обставини, Апеляційний суд Дніпропетровської області в своєму рішенні від 25.01.2013 року визнав поруку [PERSON] та [PERSON] на підставі ч.1 ст. 559 ЦК України припиненою. Разом з тим, рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року встановлено факт порушення зобов'язання за генеральним договором про надання кредитних коштів ПП «Натал», виконання цього зобов'язання поручителем [PERSON], внаслідок чого кредитний ліміт ПП «Натал» було поновлено, чим позичальник і скористався, задовольнивши свої майнові інтереси на суму, внесену поручителем [PERSON] в рахунок погашення заборгованості. Ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2013 року відхилено касаційну скаргу ПАТ «Укрсиббанк» на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року з огляду на те, що доводи касаційної скарги не спростували висновків суду другої інстанції про припинення поруки [PERSON] та [PERSON] внаслідок непогодження з ними змін умов основного зобов'язання. Незважаючи на обов'язковість для виконання судових рішень Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31 травня 2011 року та Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2013 року, заборгованість за генеральним договором про надання кредитних коштів від 12.10.2007 року, зі змінами і доповненнями до нього, залишилась не погашеною позичальником ПП «Натал» та поручителями [PERSON], [PERSON] Разом з тим, відповідач, маючи мінливу правову позицію, спочатку не визнавала існування заборгованості за кредитним договором, пізніше її розмір, при цьому жодних доказів на підтвердження своїх доводів не представила, крім того, існування заборгованості вже встановлено рішеннями Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25.01.2013 року та Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 31.05.2011 року та може бути спростовано лише доказами про закриття виконавчого провадження, чого в межах судового слідства не встановлено. Тому, в даному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи, за відсутності відомостей про виконання зазначених вище рішень, з огляду на подані сторонами докази, підлягає доведенню лише сума заборгованості, яка утворилась за генеральним договором про надання кредитних коштів №11233278000 станом на 08.02.2013 року. Позивачем такий детальний розрахунок заборгованості станом на 08.02.2013 року виконано та визначено загальну суму заборгованості - 6726814,85 грн., в тому числі: 1 776 927,05 грн. - заборгованість за кредитом; 4 527 019,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 47 017,00 грн. - заборгованість по комісії; 114 019,49 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 260 323,30 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам; 1 508,47 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по комісії. На спростування зазначеного розрахунку відповідачем власного розрахунку не надано, тому з огляду на тягар доказування, який покладено на сторін у справі, суд відхиляє доводи відповідача щодо неправильності розрахунку заборгованості як такі, що ґрунтуються на припущені, не доведені з посиланням на належні та допустимі докази, в тому числі в спосіб визначений ст. 133, ст..143 ЦПК України. Доводи відповідача щодо погашення заборгованості за генеральним договором про надання кредитних коштів №11233278000 [PERSON] відхиляються судом, як такі, що вже були предметом розгляду Апеляційного суду Дніпропетровської області в рішенні від 25.01.2013 року, де встановлено факт поновлення кредитного ліміту та повторне використання кредитних коштів позичальником. Відповідно до ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання. Статтею 575 Цивільного кодексу України визначені окремі види застав. Так, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Спеціальним законом, що регулює відносини у сфері застави нерухомого майна - іпотеки, є Закон України "Про іпотеку". Згідно з ч. 1 ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Таким чином, посилання позивача на припинення дії іпотечного договору відповідно до ст. 559 Цивільного кодексу України, якою визначені підстави припинення поруки, є необґрунтованими, оскільки договір іпотеки є різновидом договору застави та окремим видом забезпечення зобов'язання, а відтак застосування до договору іпотеки положень ст. 559 Цивільного кодексу України є безпідставним. Підстави припинення права застави визначені статтею 593 ЦК України, а щодо іпотеки, як її окремого виду, також і статтею 17 Закону України «Про іпотеку», серед яких не наведено посилань на зміну зобов'язання, що призводило б до збільшення обсягу відповідальності іпотекодавця. Оскільки підстави припинення іпотеки, як окремого виду забезпечення виконання зобов'язання, безпосередньо врегульовані окремими нормами цивільного закону, суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання незалежно від ступеня їх подібності в суті відносин чи найменуванні сторін. Крім того, сприйняття положення частини першої статті 583 ЦК України про те, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель), як підстави для застосування статті 559 ЦК України, суперечить змісту статті 8 ЦК України щодо аналогії закону. Правові статуси поручителя і майнового поручителя врегульовані окремо, з суттєвими видовими відмінностями, достатніми для їх розрізнення і для вирішення спорів з їх участю шляхом безпосереднього застосування відповідних норм цивільного закону. Відповідно до статті 1 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною п'ятою статті 3 Закону України від 5 червня 2003 року N 898-IV "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Виходячи з ч. 1 ст. 583 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 11 Закону України "Про заставу" заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). При цьому, застава (іпотека) завжди є забезпеченням певного узгодженого з заставодавцем (іпотекодавцем) зобов'язання. Законодавством розрізняється застава (іпотека), надана боржником (тобто за своїми зобов'язаннями) та застава (іпотека), надана третьою особою (майновим поручителем) на забезпечення зобов'язань боржника. Згідно з ст. 4 Закону України "Про іпотеку" обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Державна реєстрація здійснюється особою, на яку відповідно до законодавства покладені функції щодо державної реєстрації обтяжень нерухомого іпотекою, на підставі повідомлення іпотекодержателя. Згідно зі ст. 19 Закону України "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Будь-яке збільшення основного зобов'язання або відсотків за основним зобов'язанням, крім випадків, коли таке збільшення прямо передбачене іпотечним договором, може бути здійснене після державної реєстрації відповідних відомостей про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою. Як вже встановлено, додатковий договір від 30.01.2009 року до договору іпотеки від 12.10.2007 року був посвідчений нотаріально, при цьому іпотечним договором в первісній редакції викладено сторонами правочину застереження про згоду на зміну умов основного зобов'язання, як-то його розмір, строки та порядок повернення. Відповідач, як сторона у спорі, наділена не тільки правами, а й обов'язками, в тому числі з доведення обставин доказами, не припустимо переведення обов'язку доведення власних заперечень на іншу особу, в даному випадку позивача, оскільки останній доводить власні обставини, на які посилається в підтвердження позовних вимог та які мають значення для ухвалення рішення у справі. Наслідком недотримання форми та змісту правочину є його недійсність, що не відноситься до предмету спору, з зустрічними позовними вимогами про визнання додаткового договору від 30.01.2009 року недійсним [PERSON] до суду не зверталась, на підтвердження своїх заперечень про відсутність відповідного запису в Єдиному реєстрі іпотек щодо внесення змін умов обтяження нерухомого майна іпотекою доказів не надала, про витребування такого доказу, з причини неможливості самостійного його отримання, не клопотала, через що на підставі ч.4 ст.60 ЦПК України суд відхиляє зазначене заперечення відповідача. Згідно з положеннями ст. 604 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація припиняє додаткові зобов'язання, пов'язані з первісним зобов'язанням, якщо інше не встановлено договором. Договором іпотеки від 12.10.2007 в п.1.3 прямо передбачено можливість збільшення/зменшення основного зобов'язання, строку та порядку виконання зобов'язань, окрім того, згоду на збільшення майнової відповідальності відповідачем надано шляхом вільного та свідомого укладення додаткового договору від 30.01.2009 року, яким надано згоду на збільшення відсоткової ставки до 30% річних. Таким чином, зобов'язання [PERSON], що випливає зі змісту договору іпотеки від 12.10.2007 року та додаткового договору від 30.01.2009 року не може бути припинене на підставі новації, на що посилається відповідач, оскільки спростовано наведеними вище вставленими судом обставинами та нормами права. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно змісту іпотечного договору та норм Закону України «Про іпотеку» позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки в такі способи: шляхом позасудового врегулювання, тобто на підставі договору про задоволення вимог іпотеко держателя; на підставі рішення суду; на підставі виконавчого напису нотаріуса. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Положеннями ч. 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Статтею 267 ЦК України встановлено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до ст.. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Вирішуючи клопотання відповідача та третьої особи про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд виходить з того, що діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення. Відтак, після прийняття судом рішення по справі N2-113/11 про стягнення боргу за кредитним договором зобов'язання боржника не припинилось, оскільки кредитор (позивач) грошові кошти не отримав, а відтак він має право на нарахування передбачених ст. 625 ЦК України відсотків річних та інфляційних втрат до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання боржником. Відхиляються судом доводи клопотання відповідача та третьої особи стосовно пропуску строку позовної давності та твердження про те, що пред'явлення позовних вимог банком 05 серпня 2009 року до боржника та поручителів не перервали перебігу строку позовної давності, оскільки зміст правовідносин, що виник між банком та [PERSON], мав у своєму складі права кредитора як щодо задоволення майнових вимог за рахунок предмета іпотеки, так і шляхом солідарного стягнення боргу з ПП «Натал» та [PERSON] Тому, вдавшись 05.08.2009 року до судового захисту порушеного невиконанням грошового зобов'язання права ПАТ «Укрсиббанк» вчинив лише часткову вимогу, на яку мав право, тим самим перервавши перебіг строку позовної давності. Окрім того, іпотечний договір зі змінами і доповненнями до нього, дійсний до 11.10.2018 року, надіслання банком на адресу [PERSON] 05.08.2009 року іпотечної вимоги розцінюється судом як право позивача скористатись позасудовим способом врегулювання спору, на підставі виниклих договірних відносин та на підставі ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку», а з огляду на ч.2 ст.35 Закону України «Про іпотеку» надіслання такої вимоги не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. У ч. 1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Враховуючи, що іпотека не є припиненою, факт порушення зобов'язання встановлено судовими рішеннями та в ході даного судового слідства, відповідачем не спростовано розрахунку заборгованості, доказів оскарження договору іпотеки зі змінами і доповненнями до нього суду не представлено, строки позовної давності не пропущені, відповідач нехтує прийнятими на себе зобов'язаннями, чим порушує майнові права позивача, встановлені договором та Законом, суд вважає позовні вимоги цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України, судовий збір слід віднести за рахунок відповідача по справі. На підставі викладеного та

Outcome: approved