Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з позовом до Дочірнього підприємства «Нафтогазобслуговування» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про стягнення заробітної плати в сумі 58 433, 35 грн. та відшкодування моральної шкоди в сумі 3000, 00 грн. Свої вимоги обґрунтував наступним. 15.12.2003 року [PERSON] був прийнятий на роботу на посаду робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків 4-го розряду, згідно наказу ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» № 350-к від 15.12.2003р. Згідно наказу №44-о/с від 05.03.2015 р. його було звільнено за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію по ст.38 Кодексу законів про працю України, - з 10.03.2015р. Після здійснення розрахунків при звільненні виявилося, що відповідачем не виплачена матеріальна допомога, передбачена п.п. д) п. 5.17 розділу 5 Колективного договору, до однієї з видів якої належить одноразова грошова виплата при звільненні працівника на пенсію вперше в розмірі, визначеному Положенням про надання матеріальної допомоги працівникам ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» при виході на пенсію. Згідно вказаного Положення та відповідно до кількості відпрацьованих позивачем років на підприємстві, розмір належної допомоги складає десять середніх місячних окладів, тобто, 58 433,35 грн. Оскільки позивачу не було виплачено матеріальну допомогу, яка є однієї зі складових заробітної плати, керівництво відповідача відмовилося спілкуватись з приводу такої виплати, позивач звернувся до суду. Як зазначив у судовому засіданні позивач та його представник, неправомірні дії відповідача призвели до необхідності звернутися до суду, що призвело до моральних страждань позивача. Моральну шкоду позивач оцінив у 3 000, 00 грн. Підтримавши з вищенаведених підстав позовні вимоги, позивач та його представник просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі, надав письмові заперечення та просив врахувати наступне. Надання матеріальної допомоги працівникам підприємства є заохочувальною та/або компенсаційною виплатою, яка не передбачена актами чинного законодавства, тому її виплата залежить від волі/бажання та фінансових можливостей роботодавця; положення п. 5.17 Колективного договору визначають право, а не обов'язок підприємства щодо виплати матеріальної допомоги працівникам підприємства; Положенням передбачений порядок виплати матеріальної допомоги, який не був дотриманий, зокрема, - така допомога виплачується на підставі наказу керівника підприємства при повному розрахунку працівника при його звільненні, натомість, позивач з письмовою заявою на отримання матеріальної допомоги при наданні заяви про звільнення за власним бажанням не звернувся, відповідно, підстав для видачі наказу керівником підприємства не було. Оскільки з відповідною заявою позивач звернувся тільки після звільнення, тобто, вже не будучи працівником підприємства, виплачувати матеріальну допомогу особі, яка не перебувала у трудових відносинах з підприємством, правових підстав не було. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 квітня 2015 року до участі у справі залучено третю особу без самостійних вимог на предмет спору - НАК «Нафтогаз України». Представник третьої особи надав письмові заперечення, в судовому засіданні підтримав доводи представника відповідача, окрім того, просив звернути увагу на положення ст. 9-1 КЗпП України, оскільки одноразова грошова виплата є додатковою соціальною пільгою працівникові та умовою її виплати є саме наявність грошових коштів на підприємстві. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та взаємозв'язку, судом встановлено наступне. Наказом № 350-к від 15.12.2003 року позивач [PERSON] був прийнятий на посаду робітника з комплексного обслуговування і ремонту будинків 4-го розряду ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» (а.с.6) З 10.03.015р. позивача було звільнено з роботи наказом №44-о/с від 05.03.2015 року - за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, на підставі ст. 38 КЗпП України та на підставі поданої ним заяви від 05.03.2015 року, в якій останній зазначив, що просить звільнити його за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком вперше з 10.03.2015р. (а.с. 7, 8). У разі звільнення працівника, згідно зі ст. 116 КЗпП України, розрахунок всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, здійснюється в день звільнення. При здійсненні розрахунків при звільненні позивачу була виплачена грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 15.12.2014 по 10.03.2015 року (6 календарних днів) (а.с. 8, 42, 43). Колективним договором, укладеним між адміністрацією та профспілковим комітетом (трудовим колективом) ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на 2014-2015 рік (пункт 5.17) передбачено, що адміністрація надає матеріальну допомогу працівникам підприємства, (підпункт д) - при звільненні працівника на пенсію вперше, йому виплачується одноразова грошова виплата згідно з Положенням (Додаток №1) (а.с. 26) Відповідно до п. 2 Положення про надання матеріальної допомоги працівникам ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» при виході на пенсію, одноразова матеріальна допомога надається пропорційно загальному стажу роботи в нафтогазовій системі в розмірі: зі стажем роботи: від 3 до 5 років - дві середньомісячні заробітні платні; від 5 до 10 років - пять середньомісячних заробітних плат; понад 10 років - десять середньомісячних заробітних плат. Грошова допомога, що передбачена цим Положенням, виплачується на основі наказу керівника підприємства при повному розрахунку працівника при його звільненні незалежно від часу виходу на пенсію. (а.с. 19). Зазначення позивачем у заяві на звільнення того, що він має бажання звільнитися у зв'язку з виходом на пенсію за віком вперше було підставою для нарахування і виплати передбаченої Положнням матеріальної допомоги. З наданих суду доказів убачається, що, не отримавши передбачену п.п. д) п. 5.17 Колективного договору матеріальну допомогу при звільненні на пенсію вперше, позивач письмово звернувся до відповідача з відповідними заявами (від 12.03.2015р., 20.03.2015р та 30.03.2015р). Стаття 4 КЗпП України визначає, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 9-1 КЗпП України підприємства, установи, організації в межах своїх повноважень і за рахунок власних коштів можуть встановлювати додаткові порівняно із законодавством трудові і соціально-побутові пільги для працівників. Додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії, соціально-побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації (ст. ст. 13, 18 КЗпП України). Статтею 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Згідно ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За вимогами статті 22 цього ж Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до положень ст. 13 Кодексу та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Відповідно до ст. 17 КЗпП України та ст. 9 Закону України «Про колективні договори та угоди» після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Стаття 18 КЗпП України передбачає, що положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації незалежно від того, чи є вони членами професійної спілки, і є обов'язковими як для власника або уповноваженого ним органу, так і для працівників підприємства, установи, організації. Як було зазначено, Колективним договором, укладеним між адміністрацією та профспілковим комітетом (трудовим колективом) ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» на 2014-2015 рік (пункт 5.17) передбачено, що адміністрація надає (а не може надати) матеріальну допомогу працівникам підприємства, (підпункт д) - при звільненні працівника на пенсію вперше, йому виплачується одноразова грошова виплата згідно з Положенням (Додаток №1) (а.с. 26) Відповідно до п. 2 Положення про надання матеріальної допомоги працівникам ДП «Нафтогазобслуговування» НАК «Нафтогаз України» при виході на пенсію, одноразова матеріальна допомога надається (а не може бути надана) пропорційно загальному стажу роботи в нафтогазовій системі в розмірі: зі стажем роботи: від 3 до 5 років - дві середньомісячні заробітні платні; від 5 до 10 років - пять середньомісячних заробітних плат; понад 10 років - десять середньомісячних заробітних плат (а.с. 19). Грошова допомога, згідно п. 3 Положення, виплачується (а не може бути виплачена) при повному розрахунку праціника при його звільненні. Отже, і Колективний договір і Положення передбачають не право, а обов»зок підприємства за наявності: необхідного стажу роботи працівника у нафтогазовій системі, виходом його на пенсію вперше та звільненням виплатити цю допомогу при звільненні працівника. Загальний стаж роботи позивача в нафтогазовій системі, згідно записів трудової книжки, складає понад десять років (а.с. 6), отже, для розрахунку належної одноразової грошової виплати мав бути застосований коефіцієнт 10.0. З довідки, наданої ДП "Нафтогазобслуговування" НАК "Нафтогаз України", вбачається, що місячний середній заробіток позивача складає 5 843,35 грн. Відповідно, розмір матеріальної допомоги мав скласти 58 433,35 грн. У заяві про звільненні за власним бажанням позивачем чітко зазначено, що він просить звільнити його за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за віком вперше з 10.03.2015р. (а.с. 7). Відповідно, невиплата матеріальної допомоги позивачу при повному розрахунку при його звільненні, виходячи з вимог ст. 116 КЗпП України, п. 3 Положення та п.п. д) п. 5.17 Колективного договору, є порушенням його прав. При цьому, судом враховується і те, що п. п. 1.5, 1.6 Галузевої угоди передбачено, що Угода є нормативним актом, її положення діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії Сторін, які підписали Угоду. Норми Угоди є мінімальними гарантіями для укладення колективних договорів. Умови колективних договорів, що погіршують порівняно з чинним законодавством і цією Угодою становище працівників, є недійсними. Вказана угода укладена з метою регулювання та удосконалення виробничих, трудових і соціально-економічних відносин на підприємствах, в орагнізаціях, їх об'єднаннях і акціонерних товариствах ( в тому числі відокремлених структурних підрозділах), що входять до сфери управління Міненерговугілля та НАК "Нафтогаз України" і відносяться до Профспілки працівників нафтової і газової промисловості Україн, а такоб об'єднання зусиль Міненерговугілля, НАК "Нафтогаз Україна" та Профспілки для підвищення ефективності роботи Підприємства та посилання соціального захисту працівників. У відповідності до п. 4.3 розділу ІV Галузевої угоди, укладеної між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» і Профспілкою працівників нафтової і газової промисловості України на 2012-2014 роки, у Колективному договорі і був передбачений пункт п. 5.17 щодо надання матеріальної допомоги працівникам підприємства. Згідно ст. 10,60 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно листа Центральної ради профспілки працівників нафтової і газової промисловості України від 31.03.2015 року № 54/05, - відповідно до п.п. 4.3.5.13, п.4.3 Галузевої Угоди та п. 5.17 (Д) Колективного договору, адміністрація зобов'язана здійснити виплату згідно Положення про надання матеріальної допомоги працівникам ДП "Нафтогазобслуговування" НАК "Нафтогаз України". (а.с.14). Суд приймає, як обґрунтовані, доводи представника позивача про те, що матеріальна допомога є складовою заробітної плати, оскільки вони ґрунтуються на положеннях ч. 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", якою встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а також ст.2 цього Закону, якою визначено структуру заробітної плати, до якої входить: основна та додаткова заробітна плата, а також заохочувальні та компенсаційні виплати. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 58 433,35 грн. матеріальної допомоги знайшли своє підтвердження належними та переконливими доказами в судовому засіданні і ґрунтуються на нормах чинного законодавства, тому суд дійшов до висновку про їх задоволення. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути матеральну допомогу, передбачену п.п. д) п. 5.17 Колективного договору (як одноразової грошової виплати) та Положенням про надання матеріальної допомоги працівникам ДП "Нафтогазобслуговування" НАК "Нафтогаз України" в сумі 58 433,35 грн. Стосовно заявленої позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди, суд дійшов до висновку про відмову у її задоволенні з наступних підстав. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. За змістом п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих зв'язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Позивачем не доведено факт душевних, фізичних чи інших страждань, а доводи позивача про те, що моральні страждання викликані необхіднітю звернення до суду, суд оцінює критично через те, що звернення до суду є правом особи, і ніхто не може бути примушений реалізовувати своє право. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судових витрат, відповідно до положень ст.88 ЦПК України, судовий збір має бути стягнений з відповідача в дохід держави пропорційно до розміру задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial