Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися досуду із позовною заявою до ПАТ "Банк "Київська Русь", Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та [PERSON] про визнання правочинів недійсними. Позовні вимоги мотивують тим, що 04.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ "Банк "Київська Русь", колишня назва АБ "Київська Русь", було укладено кредитний договір №197-03-08-2, відповідно до умов якого позивачу [PERSON] було надано споживчий кредит у сумі 26 000 євро, строком до 05.09.2011 року та сплатою 16% річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань за цим кредитним договором 04.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки №16/1, на підставі якого в іпотеку Банку було передано належну [PERSON] земельну ділянку площею 0,07 га, яка знаходиться в [ADDRESS] . У зв`язку з інфляційними процесами у 2008-2010 року [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором в повному обсязі не виконала, в зв`язку з чим між банком та позивальником виник судовий спір з приводу стягнення заборгованості. В процесі розгляду цивільної справи 20.05.2014 року між банком та [PERSON] і [PERSON] було укладено мирову угоду, яка 23.05.2014 року була визнана та затверджена ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області. Згідно умов мирової угоди станом на 30.05.2014 року заборгованість подружжя [PERSON] перед банком становила 12 796,84 євро. Таку заборгованість подружжя зобов`язалося погасити банку щомісячними платежами з яких перший платіж був у розмірі 5 000 євро, а інші платежу по 265 євро щомісячно згідно затвердженого графіку. Повне погашення боргу мало відбутися до 10.10.2016 року. Дану мирову угоду позивачі виконували належним чином і регулярно сплачували банку зазначені у графіку погашення заборгованості суми. Останній платіж позивачі зробили 27.05.2015 року, а вже в червні 2015 року при спробі сплати чергового платежу виявилося, що відділення банку в м.Ужгород припинило роботу. Оскільки від банку не надійшло вказівки яким чином подружжю продовжувати погашення боргу 25.06.2015 року [PERSON] звернувся з листом до керуючого Банку з проханням повідомити номер рахунку та фінансову установу куди можна перерахувати заборгованість, однак відповіді позивачі не отримали. В подальшому в газеті «Голос України» від 23.07.2015 року позивачам стало відомо, що Банк визнаний неплатоспроможним і розпочата процедура його ліквідації. На час початку процедури ліквідації банку позивачами, відповідно до умов мирової угоди, було сплаченого банку 8 195 євро. Залишок заборгованості в сумі 4 601,84 євро залишився несплаченим. 14.08.2018 року з листа надісланого відповідачем [PERSON] позивачам стало відомо, що між [PERSON] та ПАТ "Банк "Київська Русь", від імені якого діяла уповноважена особа фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Біла І.В. 25.07.2018 року був укладений договір №UA-EA-2018-04-000012-а/42 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки №16/1 від 04.09.2008 року. Згідно умов цих договорів банк відступив [PERSON] , переможцю електронного аукціону, шляхом продажу, за 37 097,60 гривень, право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №197-03-08-2 від 04.09.2008 року в розмірі 173 398,65 гривень та відступив [PERSON] право іпотекожержателя згідно договору іпотеки №16/1 від 04.09.2008 року, укладеного між банком та [PERSON] .. Позивачі вважають, що зміст правочинів укладених між [PERSON] та банком про відступлення права вимоги за кредитним договором та за договором іпотеки, суперечить вимогам ЦК України та ряду актам цивільного законодавства, а тому ці правочини підлягають визнанню недійсними. Також зазначають, що обсяг прав, що були відтуплені банком на користь [PERSON] , не відповідають вимогам щодо наявності та дійсного обсягу прав, що можуть передаватися первісним кредитором новому кредитору та те, що фізична особа [PERSON] не є банком або іншою фінансовою установою і не може бути іпотекодержателем за договором іпотеки, який забезпечує виконання зобов`язання за кредитним договором. Позивач [PERSON] в судовому засідання позов підтримав в повному обсязі із зазначених в ньому обставин та просив суд його задоволити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, але подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задоволити з підстав зазначених в позові. Відповідач [PERSON] в поданому до суду відзиві та у задоволенні позовних вимог просив відмовити, оскільки діючим законодавством не заборонено укладання договору відступлення права вимоги з фізичною особою. Також зазначає, що станом на 25.07.2018 року розмір права вимоги до позивача складав 173 396,65 гривень. Відступлення права вимоги не є фінансовою послугою. Він, як новий кредитор, не укладав з позивачами будь-яких кредитних та іпотечних договорів, а закон не передбачає обов`язку наявності у набувача прав ліцензії на здійснення операції із валютними цінностями. Представник відповідачів [PERSON] в поданому відзиві також просила суд відмовити в задоволенні позову в зв`язку з його безпідставністю та необгрутнованістю. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд прийшов до наступного висновку. Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд виходить з того, що згідно із ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст.15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів зазначений у ст.16 ЦПК України. Відповідно до ст.20 ЦПК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. За змістом п.2 ч.2 ст.16 ЦПК України, одним із способів захисту порушеного права є визнання правочину недійсним. В судовому засіданні встановлено, що 04.09.2008 року між Акціонерним банком "Київська Русь" та [PERSON] було укладено кредитний договір №197-03-08-2. У відповідності до данного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у сумі 26 000 євро на строк до 05.09.2011 року в обмін на зобов`язання позичальника повернути зазначену суму коштів та сплатити проценти за користування ними. Також встановлено, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором, 04.09.2008 року між банком та [PERSON] був укладений Договір іпотеки 16/1, на підставі якого в іпотеку банківській установі було передано земельну ділянку площею 0,0700 га, кадастровий номер: 2110100000:42:001:0220 за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.05.2014 року визнано мирову угоду, укладену між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] , а також [PERSON] , в якій було визначено, що заборгованість по кредиту в сумі 12 796 євро 84 євроценти відповідачі зобов`язані погашати за визначеним графіком до 10.10.2016 року. Судом встановлено, що 04.06.2018 були проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052). До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, укладеним із фізичною особою (забезпечення: земельна ділянка площею 0,07 га за адресою: Закарпатська область, цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд). Переможцем визначено [PERSON] . За результатами відкритих торгів (аукціону) 25.07.2018 року між ПАТ "Банк "Київська Русь", від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію та [PERSON] , як новим кредитором, укладений договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги №UA-EA-2018-04-13-000012-а/42, відповідно до умов якого, Банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника, зазначеного у Додатку №1 до цього договору (боржник). Новий кредитор у день укладення договору, відповідно до пункту 2.2 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних у додатку №1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основним договором. Згідно з Додатком №1 право вимоги відступлено за кредитним договором від 04.09.2008 №197-03-08-2, розмір прав вимоги - 173 398,65 гривень. Також, 25.07.2018 року між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1, згідно з яким первісний іпотекодержатель (Банк) відступає новому іпотекодержателю [PERSON] права вимоги за договором іпотеки, укладеним між первісним іпотекодержателем та [PERSON] . Встановлено, що між ПАТ "Банк "Київська Русь" та [PERSON] укладений та підписаний акт прийому-передачі від 25.07.2018 року. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст.13 ЦПК України. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 16.07.2015 року №460 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17.07.2015 року №138 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ" та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ "БАНК "КИЇВСЬКА РУСЬ". Повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків регулюються нормами спеціального ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Відповідно до ч.6 ст. 51 ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" майно (активи) банку або кількох банків (пули активів), що ліквідується, може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках). Таким чином, на виконання приписів ЗУ "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом електронного аукціону №UA-EA-2018-04-13-000012-а (номер лоту F29GL21052). Після проведення аукціону та визначення його переможця було укладено договір про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та в подальшому укладено договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1, який оспорюється позивачами. У відповідності до ст.16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені ст.215 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за ст.204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У відповідності до ч.1 ст.24 ЗУ "Про іпотеку" відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. У якості правової підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки 16/1 позивачі посилається на те, що укладання таких договорів на користь фізичної особи суперечить положенням ст. ст.512 та 1054 ЦК України, так як кредитором може бути тільки банк або інша фінансова установа. Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У відповідності до ст.514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст.517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Таким чином, відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. На відносини цесії розповсюджуються положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст.656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. Норми цивільного права не встановлюють суб`єктних обмежень як щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов`язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Разом з тим від договору відступлення права вимоги слід відрізняти договір факторингу. Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст.1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Водночас щодо суб`єктного складу таких правовідносин у ч.3 ст.1079 ЦК України зазначено, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом п.11 ч.1 ст.4 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" факторинг є фінансовою послугою. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (п.5 ч.1 ст.1 вказаного Закону). Разом з тим, законодавець визначив факторинг, як кредитну операцію, про що зазначено у статті 49 Закону України "Про банки та банківську діяльність". Виходячи із системного аналізу зазначених норм матеріального законодавства договір факторингу, як договір фінансової послуги, спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, втому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу у нормі статті 1077 Цивільного кодексу України визначений як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов`язання під фінансування. Однією із відмінних ознак факторингу від інших правочинів, які передбачають відступлення право вимоги, є передача грошових коштів у розпорядження за плату, тобто взамін права вимоги, клієнт отримує послугу, що полягає в передачі грошових коштів у розпорядження на певний час, з обов`язком повернення цих коштів та оплати часу користування ними. Договір факторингу та купівлі-продажу права грошової вимоги мають відмінності і у строках дії таких договорів. Договір купівлі-продажу права грошової вимоги припиняє свою дію після того, як первісний кредитор передав новому кредитору право вимоги до боржника, а новий кредитор оплатив її вартість. Договір факторингу діє і після того як фактор оплатив клієнту вартість грошової вимоги, а клієнт передав фактору право грошової вимоги до третіх осіб, до моменту коли боржник (або клієнт, в разі якщо це передбачено договором факторингу) виплатить факторові кошти за первісним договором. Між договором про відступлення права вимоги та договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) є лише одна спільна риса - вони базуються на заміні кредитора у зобов`язанні (відступленні права вимоги). Виходячи з того, що правова природа договору визначається з огляду на його зміст, суд при його правовій оцінці повинен дослідити його умови, права та обов`язки сторін для визначення спрямованості як їх дій, так і настання певних правових наслідків. У зв`язку з врахуванням вищенаведеного, спірний договір від 25.07.2018 року є оплатним договором щодо відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а також спірний договір від 25.07.2018 року не є договором про надання фінансової послуги в розумінні ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". За таких обставин, відповідач [PERSON] , як фізична особа, мав право брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором та бути стороною в договорі про відступлення права вимоги. Таким чином, укладені спірні договори від 25.07.2018 року відповідають вимогам ст. ст. 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені ст.ст. 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними, а позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Під час укладання оспорюваних договорів сторонами було дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення, а позивачі не довели факту порушення їх прав, у зв`язку з укладенням вищезазначених договорів, що є їх процесуальним обов`язком. За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його безпідставністю.

Outcome: dismissed