Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідачки, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником домогосподарства [ADDRESS]. З його дозволу 10.05.2011 року в будинку була зареєстрована невістка - [PERSON], [INFO]. З вересня 2014 року його син, [PERSON], припинив спільне проживання з відповідачкою і вона переїхала на [ADDRESS] але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Так як він пенсіонер, бажає оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, але не має на це можливості зв'язку з реєстрацією відповідачки як члена сім'ї. Тому він звернувся до суду і просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування належним йому будинком. В судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги та доповнив, що відповідачка на даний час не є членом його сім'ї, а, відповідно до ч. 1 ст.156 Житлового кодексу з урахуванням положень ч. 1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку /квартирі/, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт реєстрації, здійсненої на підставі Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", місця проживання чи місця перебування є тільки юридичною процедурою обліку фізичних осіб за обраним ними місцем проживання, наявність якої не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених законами, або підставою для їх обмеження. Тому він просить повністю задоволити його вимоги. Відповідачка в судове засідання повторно не з'явилась, хоч про день і час розгляду справи була повідомлена належним чино. У відповідності до ч.4 ст.169 ЦПК України суд розглядає справу у відсутності відповідачки на підставі наявних у справі доказів та за погодженням з позивачем приймає заочне рішення у відповідності до ст..224 ЦПК України. Допитані в судовому засіданні свідки: [PERSON] та [PERSON] ствердили, що відповідачка дійсно не проживає в господарстві позивача по [ADDRESS] з вересня 2014 року. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного: Даний спір між сторонами виник з цивільних правовідносин, які регулюються ст.405 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS], в якому і проживає. У вказаному будинку, крім нього, з 10.05.2011 року також зареєстрована відповідачка, яка з вересня 2014 року в спірному будинку не мешкає, в ньому відсутні її речі. Ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України N 475/97 від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає права особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло-житловий будинок, садиба, квартира ст.ст.379-382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку /квартирі/, що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Відповідно до ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка не проживає у житловому будинку позивача з вересня 2014 року, тобто, понад рік, що дає право суду визнати її такою, що втратила право користування спірним житлом. Таким чином, суд вважає, права позивача порушені та підлягають захисту, а його позовні вимоги задоволенню. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщенням, визнання особи безвісти відсутньою або померлою/, свідоцтва про смерть. Враховуючи викладене, на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст.16, 317, 319, 346, 379, 382, 383, 391 ЦК України, ст.405 ЦК України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні",

Outcome: approved