Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк", позивач, банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 31.03.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримала кредит в розмірі 3\~300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за договором, станом на 31.08.2016 року в неї перед банком утворилася заборгованість у розмірі 31\~490,39 грн., з них: 3\~059,44 грн. заборгованість за кредитом, 23\~282,89 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, 3\~172,33 грн. заборгованість за пенею, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 [PERSON] і правил надання банківських послуг: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1\~475,73 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із [PERSON] 16.12.2013 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина, яку за законом прийняла її донька [PERSON]. У зв'язку з цим суд залучив її до участі в справі в якості правонаступника, оскільки спірні правовідносини допускають правонаступництво (далі-відповідач). Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його відсутність. Представник відповідача подала до суду письмові заперечення в яких вказала, що нарахування після смерті позичальника процентів за користування кредитом, а також санкцій у вигляді пені є необґрунтованим і стягненню зі спадкоємців не підлягає, оскільки такі нарахування не повязані з особою позичальника, що узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (пункт 32 Постанови Пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"). Оскільки [PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг, а також [PERSON] не містять підпису позичальника, їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Представник також вказала на відсутність в матеріалах справи доказів, які підтверджують отримання позичальником кредитних коштів в сумі 3\~300 гривень, погодження сторонами умови про сплату процентів за користування кредитом в сумі 30% річних, визначення порядку повернення кредиту. За період користування коштами позичальник сплатила банку кошти в сумі 2\~171, 96 грн., отже залишок заборгованості за кредитом на день смерті [PERSON] склав 887,48 грн. (3\~059,44 грн. 2\~171,96 грн.), що свідчить про необґрунтованість суми боргу, яка заявлена позивачем. Крім цього представник вказала на пропуск ПАТ КБ "ПриватБанк" строку предявлення вимоги до спадкоємця, що прийняв спадщину, що є самостійною підставою для відмови в позові. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила з підстав, які викладені в письмових запереченнях. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд становив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 31.03.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено Договір № б/н, за умовами якого позивач зобовязався надати позичальнику кошти в сумі 3\~000 гривень у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту № 5577 2129 1314 7891. Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними. та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору (ст.628 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч.1 ст. 627 ЦК України). У ст. 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, банківське обслуговування тощо). [PERSON] публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Згідно з ч.1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд встановив, що 31.03.2010 року ПАТ КБ "ПриватБанк" відкрило за заявою [PERSON] картковий рахунок в національній валюті, а також видало корпоративну платіжну картку за № 5577 2129 1314 7891. Порядок встановлення, зміни ліміту, погашення заборгованості та розмір процентної ставки за користуванням кредитним лімітом регламентується Умовами та [PERSON] надання банківських послуг та тарифами банку, розміщених в мережі Інтернет на сайті www.privatbank.ua, які разом з анкетою (заявою) складають договір банківського рахунку. При цьому в заяві зазначена дата її підписання - 31.03.2010 року. За договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч.1 ст. 1066 ЦК України) У ч.1 ст. 1067 ЦК України закріплено, що договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. На відміну від ознак публічного договору, зазначена норма виключає обов'язок банка встановлювати однакові умови для всіх клієнтів. Інші положення Цивільного кодексу України про банківський рахунок додатково вказують на можливість узгодження сторонами умов договору (ч.1, 2, 4 ст. 1068, ч.1 ст. 1069 ЦК України). Певні обмеження щодо укладення договору банківського рахунка будуть діяти незалежно від того чи є договір банківського рахунка публічним. Відповідно до ч.2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. У абз. 2 ч.2 ст. 1067 ЦК України встановлено, що банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом чи банківськими правилами. Одночасно конкретні умови договору банківського рахунка мають бути погоджені сторонами (ч. 1\~ст. 1067 Цивільного кодексу України). З зазначеного вбачається, що договір банківського рахунка не відноситься до публічних договорів, оскільки не містить усіх необхідних ознак такого договору. Визначаючись з правовою природою договору укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] шляхом приєднання, суд дійшов висновку, що він є змішаним договором банківського рахунку та кредитного договору. Частиною 1 ст. 1068 ЦК України встановлено, що банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Статтею 1069 ЦК України визначені умови кредитування рахунку, зокрема, якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом. При цьому, розмір плати за використання клієнтом коштів банку, яке не встановлене договором, не може перевищувати подвійну облікову ставку Національного банку України (ч.3 ст. 1069 ЦК України). Дана стаття регулює кредитування рахунка клієнта банком, тобто здійснення банком платежів з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність або недостатність на ньому грошових ресурсів. Суд встановив, що відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 137 від 19.04.2005 року "Про затвердження Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосування" (далі Постанова НБУ №137, в редакції станом на день оформлення заяви), на підставі заяви [PERSON] їй було відкрито картковий рахунок та надано для здійснення розрахунків при оплаті товарів, що купуються, (робіт, послуг), а також одержання готівкові кошти з рахунку (в банкоматі, в касі банку) платіжну картку. Слід зазначити, що дебетово-кредитна схема передбачає здійснення клієнтом банку операцій з використанням платіжної картки в межах залишку коштів, які враховуються на його картковому рахунку, а у випадку їхньої відсутності (недоліку) - за рахунок наданого банком кредиту (овердрафту). Відповідно до пункту 1.5 Постанови НБУ № 137, кредит "овердрафт" - це короткостроковий кредит, що надається банком клієнтові у випадку перевищення суми операції за платіжною карткою над залишком коштів на картковому рахунку. [PERSON] може надати клієнту кредитування рахунка клієнта у випадках, передбачених у договорі. [PERSON] про овердрафт включається не до усіх договорів банківського рахунка. Вона повинна супроводжуватися відкриттям рахунків, правовий режим яких допускає можливість овердрафта. За відсутності коштів на рахунку надання кредиту у вигляді овердрафту здійснюється негайно шляхом оплати розрахункових документів за рахунок коштів банку в межах встановленого договором ліміту. Договором може бути узгоджений період кредитування, розмір відсоткової ставки за користування кредитом та допустима кількість овердрафтів протягом певного періоду часу. Суд вважає, що кредитна платіжна схема передбачає здійснення клієнтом банку операцій з використанням платіжної картки за рахунок коштів, які поміщаються зазначеним банком на картковий рахунок, тобто кошти надані банком клієнту в кредит (у межах кредитної лінії). Відносини, пов'язані з кредитуванням, регулюються договором банківського рахунка, до питань, що не врегульовані договором застосовуються положення глави 71 цього Кодексу про позику та кредит. Частина 1 ст. 1054 ЦК України зазначає, що за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Пунктом 1 частини 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в порядку, що встановлені договором. Позивач в позовній заяві зазначає, що підписавши заяву 31.03.2010 року [PERSON] приєдналася до "[PERSON] та [PERSON] надання банківських послуг", [PERSON], що розміщені в мережі Інтернет на сайті http://privatbank.ua, які разом із заявою складають Договір банківського обслуговування № б/н від 31.03.2010 року, у звязку з чим взяла на себе зобов'язання виконувати умови договору. Отже, для укладення договору банківського обслуговування, який є змішаним за своєю правовою природою і має елементи кредитного договору, сторони повинні були обмінятися всіма документами в яких зафіксований зміст правочину, щоб договір був вчинений у письмовій формі. Надані позивачем [PERSON] та [PERSON] банківського обслуговування, а також [PERSON] не містять підпису позичальника, будь яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Тарифами, Умовами і [PERSON] ознайомлена позичальник підписуючи заяву, в матеріалах справи немає, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-16цс15. 16.12.2013 року померла [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть (а.с. 105). З матеріалів справи суд встановив, що [PERSON] припинила виконувати щомісячні зобовязання взяті за договором, у звязку із чим станом на день смерті в неї виникла заборгованість перед ПАТ КБ "ПриватБанк". Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яку за законом прийняла [PERSON], що підтверджується матеріалами Спадкової справи №80/2014. Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено. Статтями 1218, 1219 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Суд вважає, що спадкоємець, який прийняв спадщину успадкував як права, так і обовязки [PERSON], в тому числі і обов'язки спадкодавця за договором №б/н від 31.03.2010, які не припинилися внаслідок її смерті (погасити існуючу заборгованість). Спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями (пункт 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"). З зазначеного слідує, що нарахування ПАТ КБ "ПриватБанк" після смерті [PERSON] відсотків і неустойки є неправомірним. Оскільки зі смертю боржника зобовязання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статей 1281, 1282 ЦК України щодо строків предявлення кредитором вимог до спадкоємців і порядку задоволення цих вимог кредитора. Зі змісту статті 1282 ЦК України вбачається, що спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Відповідно до статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Для визначення початку перебігу строку має значення не тільки безпосередня обізнаність особи з відкриттям спадщини, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про її відкриття. При цьому дана норма містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про відкриття спадщини, покладається на позивача. Недотримання кредитором передбачених статтею 1281 ЦК України строків предявлення вимог, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців. Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним судом України під час розгляду справи № 6-33цс15. Отже, виходячи з положень статті 1281 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до спадкоємця повинно бути предявлено протягом одного року від настання строку вимоги або ж протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини. З урахуванням наявних в справі доказів суд дійшов висновку, що ПАТ КБ "ПриватБанк" слід було пред'явити вимоги до спадкоємця, яку прийняла спадщину протягом шести місяців від дня відкриття спадщини, тобто дня смерті [PERSON], оскільки кредитор мав об'єктивну можливість знати про її відкриття. Кредитор предявив вимогу з пропуском вказаного строку, що згідно з частиною четвертою статті 1281 ЦК України позбавляє його права вимоги до спадкоємця. За таких обставин суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed