Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до Російської Федерації, в якому просить відшкодувати майнову та моральну шкоду, завдану йому внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області, Україна. Позов обґрунтований тим, що позивач народився [INFO] р. в м. Луганськ, Луганської області, до червня 2014 р. був зареєстрований та проживав за адресою: 91015, [ADDRESS], разом зі своєю родиною, мав налагоджений побут та постійне місце роботи на державному підприємстві. В травні 2014 р. через збройну агресію Російської Федерації проти України та окупацію Російською Федерацію частини території Луганської області України, через наявність ефективного контролю Російської Федерації по відношенню до частини територій Донецької та Луганської областей України позивач був вимушений переселитись з його постійного місця проживання, що встановлено рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц, за заявою позивача, заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення, що набрало законної сили. Позивач вважає, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України йому було завдано майнової та моральної шкоди, тому просить стягнути з держави Російська Федерація на його користь: у відшкодування збитків (упущеної вигоди) 160 000, 00 грн., що є еквівалентом 5 616 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову; у відшкодування моральної шкоди 997 150 грн., що є еквівалентом 35 000 Євро за офіційним курсом Національного Банку України на день подання позову до суду. В судове засідання позивач та його представник позивача в судове засідання не з'явилися, представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, надали суду письмові пояснення по справі. Відповідач - представник Російської Федерації, в судове засідання на вказану дату та час не з'явився, хоча своєчасно і належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши надані письмові докази в їх сукупності, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач [INFO] р. н., є громадянином України та уродженцем Луганськ, Луганської області, був зареєстрований та проживав за адресою: 91015, [ADDRESS], що підтверджується відомостями паспорту громадянина України. Згідно з відомостями свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.05.2014 р. індексний номер №21318659, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2014 р. індексний номер 21318741, судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS]. Відповідно до рішення Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц, яке не оскаржувалось з боку Російської Федерації у встановленому порядку та набрало законної сили, встановлено факт того, що вимушене переселення позивача в червні 2014 року з території Луганської області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області України. Також рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц встановлено, що результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного йому майна і житла, роботи, підтримки та надії на повернення додому. За правилом ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Отже, виходячи з встановленого рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц юридичного факту, суд приходить до висновку, що безпосереднім суб'єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є Російська Федерація. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і м. Красний Луч, Луганської області. Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України позивач фактично втратив можливість користуватись своїм житловим будинком №40 по вулиці Алєксєєва у м. Луганськ та рухомим майном, що знаходиться в ньому, а також втратив можливість розпоряджатись ним, що завдає позивачу, як моральної шкоди, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б позивач міг реально одержати за звичайних обставин, якби його право власності на це нерухоме майно не було порушене. В липні 2014 р. належний позивачу на праві власності житловий будинок без дозволу був зайнятий та експлуатований особами, які в ході телефонної розмови представились кадровими російськими військовослужбовцями Збройних Сил з позивними "[PERSON]" і "[PERSON]". В жовтні 2014 року потрапивши до свого житла позивач помітив, що одна частина належного йому майна викрадена, а інша пошкоджена, що встановлено рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Розмір упущеної вигоди, яку складають неотримані доходи від передачі житлового будинку [ADDRESS] в оренду, згідно з обґрунтованим доказами розрахунком позивача за період з червня 2014 р. по лютий 2017 р. (32 місяці), який не спростований відповідачем, становить становить 160 000, 00 грн., що на день пред'явлення позову до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом 5 616 Євро. При вирішенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивача, суд виходить з таких обставин. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 6 ст. 5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об'єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Як встановлено рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц, результатом збройної агресії особисто для позивача стала втрата належного йому майна і житла, роботи, підтримки та надії на повернення додому. До залишення окупованою Російською Федерацією території Луганської області позивач займав посаду першого заступника директора Державного підприємства в сфері адміністративних послуг «Луганськ Стандарт Метрологія», що підтверджується відомостями з трудової книжки, а також був членом передвиборчого штабу [PERSON], яка на окупованій території Луганської області була оголошена «посібником хунти», а будь-яка діяльність, спрямована на її підтримку, загрожувала застосуванням фізичної сили зі сторони так званої «ЛНР». До окупації м. Луганська та частини Луганської області Російською Федерацією, позивач відкрито засуджував російську агресію в Криму і активно відстоював свою проукраїнську позицію. Під час виконання обов'язків заступника директора на державному підприємстві, у позивача через проукраїнські погляди виник конфлікт з директором підприємства [PERSON], який був членом козацтва Луганського. У зв'язку з вищезазначеними обставинами, позивачу доводилось бути під постійним тиском зі сторони проросійських бойовиків та їх кураторів, в силу своїх проукраїнських поглядів, тому він постійно відчував себе у небезпеці та хвилювався за своє життя та здоров'я. Гуманітарна ситуація на території Луганська, обумовлена активними бойовими діями проросійських бойовиків, унеможливлювала нормальне забезпечення життєдіяльності. Таким чином, діями військових формувань Російської Федерації була створена реальна загроза життю та здоров'ю позивача. Також, позивач зазнав значних душевних страждань, які були обумовлені і тим, що фактично він залишився без даху над головою, без роботи, яка забезпечувала сталий рівень доходів, необхідний для утримання його та його сім'ї, він був змушений покинути рідне місто, залишити рідних людей, друзів та знайомих. Починаючи з 04.06.2014 р. позивач проживає в м. Сватове за адресою: вул. Коваленко, буд. 53. Після окупації частини Луганської області з позивачем під впливом російської пропаганди припинили спілкування деякі знайомі та друзі, а сам позивач змушений прилаштовуватись до нових життєвих умов, оскільки не відчуває впевненості у майбутньому і, як наслідок, не має можливості планувати своє життя. Ці обставини відобразились на матеріальному і моральному стані позивача. Внаслідок саме збройної агресії частини території Луганської області України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Згідно з ч. ч. 2, 3, 4 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р., може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. В ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. При вирішенні вимоги позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Турецька Республіка зобов'язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши «Правила суду - компенсація шкоди», виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Множинний характер порушень прав та законних інтересів позивача підтверджується рішенням Сватівського районного суду Луганської області від 30.05.2016 р. у цивільній справі №426/2622/16-ц, у якому судом надано преюдиційного значення тому факту, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області України було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, зокрема, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті и релігії. Крім цього, умови, в яких позивач проживає зараз, не дають можливості налагодити звичний для нього спосіб життя. Усе до чого він прагнув раніше тепер є неможливим, оскільки дуже гостро стало питання з приводу житла та фінансів, що безперечно позначилися на його моральному та фізичному стані. З 04.06.2014 р. позивач проживає у м. Сватове, Луганської області, і вимушений пристосовуватись до нових умов життя, шукати належний заробіток, який надасть можливість забезпечити його та його сім'ю. Він не має повноцінного відпочинку, оскільки постійно думає про порушення його законних прав, постійно відчуває розчарування, безсилля та безпорадність, що також завдає йому моральну шкоду. Він вимушений витрачати час і кошти для захисту своїх прав та інтересів. Отже, враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно нього. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Турецька Республіка має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру дій Російської Федерації, а також почуття безпорадності та розчарування, які він відчуває роками через неможливість користуватись належним йому житлом, працювати на своїй роботі, спілкуватись з близькими, суд вважає достатнім та справедливим розмір компенсації за заподіяну йому моральну шкоду у сумі 997 150 грн., що на день подання позову до суду за офіційним курсом Національного Банку України є еквівалентом 35 000 Євро, і саме такий розмір компенсації був визначений Європейським судом з прав людини при розгляді аналогічних вимог фізичних осіб щодо стягнення компенсації за моральні страждання через незаконну окупацію. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, п. 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров'я людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд виходить із положень ст. 88 ЦПК України, згідно якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, на користь позивача [PERSON] також підлягає стягненню з Російської Федерації сплачений судовий збір.

Outcome: approved