Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач [PERSON], від імені якого діє представник, адвокат Дяденчук А.І., звернувся до суду з позовом і просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на частину житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 105,7 кв.м., житловою площею 99,3 кв.м., позначений на плані літерою А-1, яка складається з: коридору, позначеного на плані літерою І площею 6,4 кв.м., житлової кімнати 2-1 площею 8,8 кв.м., житлової кімнати 2-2 площею 9,7 кв.м., житлової кімнати 2-3 площею 19,2 кв.м. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він разом зі своїм братом та батьком спільними зусиллями та за спільні кошти побудували житловий будинок по [ADDRESS]. Пізніше, без укладання договору дарування, оскільки право власності на даний будинок оформлено не було, батько подарував йому і брату половину вказаного будинку, кожному половину будинку, яка складалася з окремої частини, після чого вони, разом зі своїми сім'ями, проживали у належних їм частинах житлового будинку, кожен з них від себе укладали договори з надання комунальних послуг, розпоряджалися своєю частиною будинку на власний розсуд. Після смерті брата [PERSON], який помер [INFO], в належній останньому частині житлового будинку залишилась проживати дружина брата, [PERSON] - відповідачка по справі, з якою у нього виникають конфлікти та непорозуміння, оскільки вона вважає, що він не має права проживати в належній йому частині будинку та користуватися нею. Вважаючи, що він має право на частину будинку, оскільки понад 10 років відкрито, безперервно користується частиною будинку, сплачує комунальні платежі, [PERSON] і звернувся з даним позовом до суду. 30 січня 2017 року відповідачка [PERSON], від імені якої діяла представник, її дочка [PERSON], надійшла зустрічна позовна заява, в якій вона просить усунути перешкоди у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком та стягнути з нього судові витрати. Зустрічну позовну заяву мотивує тим, що [PERSON] - позивачка за зустрічним позовом, є власником житлового будинку [ADDRESS], який вона успадкувала після смерті свого чоловіка - [PERSON], її право власності на дане домоволодіння підтверджується витягом про державну реєстрацію прав. У вказаному будинку крім неї, її дочки - [PERSON], зятя - [PERSON] та внука [PERSON], зареєстрований та проживає відповідач за зустрічним позовом, брат її покійного чоловіка - [PERSON], через сумісне проживання з яким між ними виникають постійні сварки та конфлікти. Відповідач створює перешкоди у користуванні житловим приміщенням, поводить себе нахабно та зверхньо, перекриває воду, не допускаючи до вентиля, погрожує бульдозером розвалити будинок та вчиняє всілякі протиправні дії щодо неї, як власника житла, вона ж позбавлена можливості в повній мірі розпоряджатися своєю власністю. Тому вважає, що [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Зустрічна позовна заява була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом. В ході розгляду справи, а саме 11 жовтня 2017 року, на адресу суду надійшла заява представника позивачки, адвоката Орловської Я.Б., про збільшення позовних вимог, згідно якої вона просить визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], мотивуючи її тим, що за час перебування у шлюбі зі своїм покійним чоловіком [PERSON], який помер [INFO], вони за перепійні кошти побудували вищезгадане домоволодіння, яке являється їхнім спільно нажитим майном, а тому 1/2 даного домоволодіння належить їй на праві спільної сумісної власності, іншу половину будинку вона успадкувала після смерті чоловіка, як спадкоємець першої черги, оскільки інші спадкоємці відсутні, так як батьки спадкодавця померли, а діти від спадкового майна відмовилися на її користь. У зв'язку з тим, що свідоцтво про право власності на домоволодіння на ім'я померлого чоловіка було неналежно оформлено (відсутня печатка органу, який видав свідоцтво), оформити свої спадкові права в нотконторі вона не змогла, тому звернулась до суду і рішенням Рівненського районного суду від 25 травня 2012 року за нею було визнано право власності на спірний житловий будинок в порядку спадкування. Але рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2017 року вказане рішення Рівненського районного суду було скасоване і в задоволенні позову відмовлено. Апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що з матеріалів справи не видно, що [PERSON] зверталася до нотаріуса за прийняттям спадщини. Крім того, апеляційний суд визнав необґрунтованою участь в справі, як відповідача, Рівненської районної ради. Після скасування вказаного рішення Рівненського районного суду, [PERSON] намагалася різними способами захистити своє право у позасудовому порядку, але отримала відмову. Тому вимушена повторно просити суд визнати за нею право власності на спадковий будинок. Позивач-відповідач [PERSON] в судовому засіданні свій позов підтримав, а зустрічний позов і заяву про збільшення позовних вимог не визнав і суду пояснив, що за час перебування його і його брата в армії, їхні батьки завезли на земельну ділянку будівельні матеріали, розпочали будівництво будинку, зробили зруб, накрили будинок, провели світло, поштукатурили його, зробивши два окремі входи в будинок та побудували хлів аналогічно на дві половини, до якого він особисто пізніше добудував гараж. Після того, як вони з братом повернулися із армії, закінчували будівництво будинку, кожен свою частину за власні кошти. Будинок був побудований на дві половини, брат обрав перший, в якій половині будинку він буде проживати. Земельна ділянка під забудову була виділена брату на батьковому огороді, так як він на той час працював у радгоспі, відповідно і будинок було зареєстровано на ім'я брата. В 1986 році він вселився у будинок разом зі своєю першою дружиною, але постійно в будинку не проживав, проте там постійно знаходилося його майно. Остаточно переселився в будинок в 2001 році, після чого почав робити ремонт у своїй половині. Там він і зареєстрований згідно штампа в паспорті з 1980 року. Хоча офіційно вдруге він одружився у 2005 році, але ще два роки до одруження зі своєю другою дружиною постійно проживав у належній йому частині спірного будинку. Зазначив, що відповідачка обіцяла переписати частину будинку на нього, але цього не зробила, повідомивши, що відсудить його половину. Також вказав, що ніколи суперечок з приводу проживання в будинку ні з батьками, ні з братом у нього не було, тому і не поставало питання про реєстрацію права власності на частину житлового будинку за ним. Такого питання і не виникло б до сьогодні, якби не поведінка відповідачки, яка хоче його виселити з будинку. Тому він вимушений був звернутися до суду з даним позовом. Виходячи з цього, просить первісний позов задоволити, визнати за ним право власності на частину будинку за набувальною давністю, оскільки він більше десяти років відкрито і безперервно користується нею. Що стосується зустрічної позовної заяви, зазначив, що він і [PERSON] проживають в окремих частинах будинку, в якому централізоване водопостачання, лічильники на дві частини будинку окремі, відповідачка до його частини будинку доступу немає, він не чинить їй перешкод у користуванні її власністю, тому і підстав для задоволення зустрічного позову і визнання його втратившим права на житло немає, так як іншого житла він не має і крім нього, з його сім'ї в даному будинку ніхто не зареєстрований. Щодо визнання за [PERSON] права власності на спадкове майно після смерті її чоловіка, то вважає, що вона може успадкувати лише частину будинку. Представник позивача-відповідача [PERSON], адвокат Дяденчук А.І., в судовому засіданні первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав, пояснив, що [PERSON] заволодів належною йому частиною житлового будинку з дозволу батьків, робив там ремонт, з його сторони вбачається добросовісне, відкрите, безпосереднє, безперервне з 2001 року, а це понад 10 років, володіння належною йому частиною житлового будинку, а тому є правові підстави для задоволення позову і визнання за [PERSON] права власності на частину будинку за набувальною давністю. Що стосується зустрічного позову, то в задоволенні такого просив відмовити, оскільки позивачка за зустрічним позовом просить визнати за нею право власності на весь будинок, проте за спадкодавцем [PERSON] в установленому законом порядку право власності зареєстровано не було, а [PERSON] не претендує на весь будинок, а лише на належну йому 1/2 частину. Крім того, в технічному паспорті на даний будинок зазначено про квартиру 1 і 2, що підтверджує той факт, що будинок поділений на 2 частини. Оскільки [PERSON] має право на частину будинку, проживає в своїй частині, то підстав визнавати його втратившим право на житло немає підстав. Відповідачка-позивачка [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, а свій позов підтримала і суду пояснила, що 13 вересня 1980 року одружилася з [PERSON] і пішла у невістки. Хата була маленькою і оскільки вона була вагітною, то вирішили з чоловіком будуватися, тим більше гроші на будівництво були, так як отримали на перепій на весілля значну суму. Чоловік працював в радгоспі і йому виділили земельну ділянку під забудову. В 1981 році отримали земельну ділянку, а в 1982 році заселилися в будинок, в якому облаштували для проживання декілька кімнат, зробили підлогу, покрасили, побілили, а згодом, у 1983 році вона вийшла на роботу у ливарний цех на Рівненський Ливарний завод, і з зарплати відкладали гроші, так добудували будинок, побудували льоха, обложили плиткою хату, підвели воду до будинку, тощо. Будинок будувався для їх сім'ї. Хоча він був побудований на дві половини, але мав наскрізний вихід. В той час, брат чоловіка проживав з дружиною у м.Рівне і лише в 1985 році, йому дозволили приписатися в будинку і пожити, проте вже через рік він знову, забравши частину своїх речей, повернувся проживати в м.Рівне. В 1992 році позивач знову приїхав проживати до будинку, але вже з іншою особою, пізніше повернувся до дружини в м.Рівне. В 1999 році вона зробила ремонт частини будинку, в якій періодично проживав позивач. В 2003 році померла свекруха, на той час [PERSON] проживав у будинку батьків, але батько вигнав його зі свого будинку. З осені 2003 року [PERSON] став проживати у їхньому будинку з дозволу чоловіка, який пошкодував брата, бо йому не було де жити. З дозволу чоловіка, [PERSON] зареєструвався в будинку. Право власності на весь будинок було зареєстровано на чоловіка. Позивач-відповідач знав, що проживає в чужому будинку. Ні чоловік, ні вона не обіцяли [PERSON] переписати на нього частину будинку, сам позивач-відповідач ніколи не ставив питання про оформлення на нього частини будинку. Ніякої угоди чоловік зі своїм братом не укладали. Після смерті чоловіка, [PERSON] почав чинити їй перешкоди у користуванні будинком, не дозволяє ходити двором, перекриває воду, постійно влаштовує сварки, тому просить визнати його втратившим право на житло. Також просить визнати за нею право власності на весь будинок, як на спільне майно подружжя і на спадкове майно, оскільки в позасудовому порядку зробити це вона не може, так як нотаріус відмовив видати свідоцтво про право на спадщину з причин, що правовстановлюючий документ на будинок на ім'я чоловіка не містить печатки органу, який видав свідоцтво. Представник відповідачки-позивачки [PERSON], адвокат Орловська Я.Б., в судовому засіданні первісний позов не визнала, зустрічний позов з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримала і суду пояснила, що позивач у своєму позові суперечить сам собі, оскільки зазначає різні підстави набуття права власності, одночасно заявляючи, що спірне майно він побудував разом з братом та батьком, в іншому випадку вказує, що дане майно йому подарував батько, а в третьому випадку просить визнати за ним право власності на майно за набувальною давністю. Враховуючи перші дві підстави, на які посилається позивач у своєму позові, як на підставу набуття права власності, вони автоматично виключають підставу набуття права власності за набувальною давністю, оскільки у всіх трьох випадках різний механізм та правові підстави набуття права власності на нерухоме майно. Не чітко позивач зазначає період, з якого він безперервно володіє спірним майном, оскільки в позові він зазначає, що володіє ним з 1986 року, а у своїх поясненнях вказує 2001 рік. Зазначила також, що при визнанні права власності за набувальною давністю, обов'язковою обставиною, згідно норм ЦК України, має бути добросовісність володіння, яке передбачає перш за все те, що позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В даному ж випадку, позивач завжди знав, що земельна ділянка була виділена у приватну власність його брату, чоловіку відповідачки, який і став власником збудованого на цій ділянці домоволодіння, а позивач був лише зареєстрований у даному будинку зі згоди власника. Враховуючи, що сам факт користування майном не є підставою для оформлення права власності за набувальною давністю, просить в позові відмовити. Позицію зустрічної позовної заяви, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог, підтримала та просить позовні вимоги про визнання права власності, усунення перешкод у користуванні власністю задоволити повністю, мотивуючи це тим, що власником земельної ділянки, на якій побудоване спірне майно був чоловік відповідачки-позивачки. Домоволодіння будувалося за спільні кошти подружжя, а отже [PERSON] має право на 1/2 частина вказаного будинку, як об'єкту спільного майна подружжя, а інша 1/2 частина будинку належить їй, як єдиній спадкоємиці, яка прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Проте [PERSON] не може вільно володіти та користуватися своїм майном, оскільки [PERSON] постійно перешкоджає їй у цьому, створюючи конфліктні ситуації, перешкоджає користуватися будинком та земельною ділянкою, перешкоджає користуватися водою, погрожує загородити проїзд, позбавляючи власницю вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON], зустрічний позов визнали, не заперечують проти визнання права власності на спірне майно за [PERSON], яка є їхньою мамою, оскільки вони не бажають успадковувати майно після смерті батька, відмовляються від своєї частки спадщини на користь мами. Вони суду пояснили, що спірне домоволодіння було побудоване спільними зусиллями і за спільні кошти батьків. Земельна ділянка під будівництво виділялась батькові, право власності на будинок було зареєстровано на батька. З дозволу батька, в даному будинку було зареєстровано [PERSON], який проживав в окремій частині будинку, завжди знав, що будинок належить батькові і ніколи не претендував на оформлення за ним частини будинку. Вони певний період проживали мирно, спір виник після того, як мама відмовила в наданні дозволу на реєстрацію в даному будинку дружини дядька і її сина. Після цього дядько, [PERSON] - позивач-відповідач, почав чинити перешкоди у користуванні будинком, погрожуючи перегородити вхід до будинку, перекриваючи воду, влаштовуючи скандали. Вважають, що первісний позов є безпідставним, тому просять відмовити у його задоволенні, зустрічний позов [PERSON] просять задоволити. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Рівненського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Рівненській області - в судове засідання не з'явився. Від їх представника до суду надійшов лист, де зазначається, що повноваження по реєстрації і зняттю місця проживання фізичних осіб віднесено до повноважень відповідних сільських, селищних рад. Тому їх відділ не може виступати третьою особою. В зв'язку з цим, суд вважає можливим слухати справу у відсутності представника третьої особи. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] знає з 2003 року, зі слів якої знає, що вже кілька років вони судяться. Показала також, що знала, що спірний будинок належить батькам [PERSON], а саме [PERSON] і [PERSON], такого висновку вона дійшла з власних спостережень, оскільки документів на будинок вона ніколи не бачила, проте часто приїжджала до них в гості і бачила, що [PERSON] постійно добудовував будинок. Свідок [PERSON] дала суду показання, що спірний будинок в с.Обарів будували [PERSON] і його дружина [PERSON] і вони мали на це кошти. Саме [PERSON] виділили земельну ділянку під будівництво, бо він працював в радгоспі. Після смерті дружини, батько [PERSON] вигнав його зі свого будинку і брат [PERSON] дозволив йому пожити у своєму будинку та на прохання батька зареєстрував брата в будинку. Будинок був побудований на дві половини, але чому їй не відомо. Свідки [PERSON] та [PERSON], які є рідними сестрами [PERSON] та померлого [PERSON], в судовому засіданні дали показання, що у 80-х роках батьки почали будувати будинок для двох синів, оскільки коштів для будівництва двох окремих будинків не було. Старший брат - [PERSON] пішов працювати в радгосп з метою отримання земельної ділянки під забудову, а згодом разом зі своєю дружиною переселилися в свою половину будинку, а половина молодшого брата - [PERSON] стояла не закінченою, пізніше він закінчив свою частину будинку і проживав там з першою дружиною [PERSON], батьки якої допомагали закінчувати будівництво виділеної половини домоволодіння. Після розлучення [PERSON] проживав там з іншою дружиною [PERSON]. За час, коли [PERSON] у своїй частині не проживав, вона була закритою, нею ніхто не користувався і її ніхто крім нього не доглядав. Сам [PERSON] належним чином утримує свою частину будинку, сплачує комунальні платежі за належну йому частину будинку. З 2003 року брат безперервно і добросовісно користується своєю частиною будинку, проживає разом із сім'єю в ній, іншого житла немає. Свідок [PERSON], яка є листоношею у селі, показала, що зі слів матері [PERSON] і [PERSON] знає, що будинок побудований на дві половини, кожному із синів по половині. [PERSON] в свою частину заселився першим, а [PERSON] пізніше. [PERSON] зробив добудову до своєї частини, [PERSON] побудував гараж. Батьки першої дружини [PERSON] допомагали добудувати належну йому частину будинку. В зазначеному домоволодінні все окремо, і вода, і газ. Власником значиться [PERSON] з причини того, що працював в колгоспі і йому виділялась земельна ділянка під забудову. Свідок [PERSON], який є зятем [PERSON], в судовому засіданні показав, що проживає у спірному домоволодінні з 2013 року, там робили ремонт. Коли прийшов проживати у вказаний будинок, [PERSON] там уже проживав. На кожну частину будинку окремо стоять всі лічильники, але стояк газу один, електрика і вода аналогічно. Конфлікти між [PERSON] та [PERSON] виникли через питання прописки дружини [PERSON] та її сина, внаслідок чого, [PERSON] перекрив господарчий двір, перекривав воду, на горищі зробив склад зерна, через що хата дає тріщини. Склалася така ситуація, що [PERSON] в своєму дворі не має ні на що права, хоча являється його власником. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що на підставі рішення виконкому Обарівської сільської Ради народних депутатів від 11 березня 1981 року [PERSON] виділено земельну ділянку під забудову площею 0,08 га із земель радгоспу "Здобуток Жовтня". Забудова земельної ділянки дозволена рішенням виконкому Рівненської районної ради народних депутатів від 08.04.1981 року № 133. Про це вказано у Свідоцтві про забудову садиби в сільських населених пунктах Української РСР (без дати та номера), де зазначено, що забудовником вказаної земельної ділянки є [PERSON] (а.с.114). План забудови земельної ділянки також виготовлявся на ім'я [PERSON] (а.с.113). 30 вересня 1980 року [PERSON] і відповідачка-позивачка [PERSON] уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13 вересня 1980 року, копія якого знаходиться в матеріалах справи (а.с.109). Від шлюбу у них народилося двоє дітей, дочки - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 18 липня 1994 року, виданого на підставі рішення виконкому Рівненської районної Ради народних депутатів № 78 від 09 березня 1988 року, [PERSON] є власником житлового будинку по [ADDRESS] (а.с.177, 189). Технічні паспорти, які виготовлялися КП "РОБТІ" Рівненської обласної ради 27.02.2012 року і 10.05.2017 року видано також на ім'я [PERSON] (а.с.191, 127). Згідно вказаних технічних паспортів роком побудови будинку є 1981 рік і зазначається про наявність в ньому двох квартир. Із рішення Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області № 248 від 30 жовтня 2007 року вбачається, що [PERSON] передано у власність земельні ділянки площею 0,06 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та для ведення особистого селянського господарства, площею - 0,40 га (а.с.62). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 12.05.2008 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с.110). Із листа Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області від 31 березня 2016 року № 607 (а.с.60) вбачається, що згідно погосподарської книги № 8 номер об'єкта погосподарського обліку [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] власником якого є [PERSON], зареєстровані та проживають: [PERSON], [PERSON] - дочка, [PERSON] - онук та [PERSON] - брат чоловіка. З цього листа вбачається, що згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки позивач-відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав в будинку, тоді як в 1983-1985 роках він в будинку не був зареєстрований. Факт проживання [PERSON] у вищезгаданому будинку підтверджується також довідкою Обарівської сільської ради № 709 від 22 квітня 2016 року (а.с.61), з якої вбачається, що [PERSON] дійсно зареєстрований в с.Обарів з 01 березня 1980 року, а згідно погосподарської книги за 1986-1990 роки, проживає з 1986 року по даний час. Як було встановлено, і це ніким не оспорюється, [PERSON] дійсно зареєстрований за вищезгаданою адресою, періодично проживав у частині будинку, а з 2003 року він постійно проживає в частині будинку і займає кімнати, позначені на плані цифрою 2. В будинку також зареєстровані і проживають дружина покійного брата, відповідачка-позивачка [PERSON] зі своєю сім'єю, яка після смерті чоловіка спадщину прийняла, оскільки проживала разом із чоловіком на день його смерті у вказаному будинку, а її діти звернулися з відповідними заявами до нотконтори. Вона займає частину будинку, кімнати якої на плані позначені цифрою 1. Обидві частини будинку на даний час ізольовані, як [PERSON], так і [PERSON] підтримують в належному стані частини будинку, в якій проживають, окремо сплачують комунальні платежі. Останнім часом між сторонами виникають спори з приводу користування будинком, господарськими будівлями, двором, комунікаціями. У зв'язку з тим, що між ними виникають суперечки і конфлікти з приводу користування будинком, позивач-відповідач [PERSON] і звернувся з позовом до суду про визнання за ним права власності на частину будинку за набувальною давністю. Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Сам [PERSON] не заперечує, що завжди знав, що земельна ділянка була виділена у приватну власність його рідному брату, чоловіку відповідачки-позивачки - [PERSON]. Він же, відповідно, і став власником збудованого на цій земельній ділянці житлового будинку з господарськими будівлями, що по [ADDRESS]. Позивач-відповідач [PERSON] також знав про цю обставину, чого він також не заперечив в судовому засіданні. Як вбачається з Постанови Верховного Суду від 29 березня 2018 року по справі № 175/4741/16 (копія постанови додається) позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Цивільний кодекс України передбачає випадки, коли можливо отримати право власності за набувальною давністю. Зокрема, за ст.344 ЦК України набути право власності можна за таких умов: річ, що опинилася у володінні, є об'єктивно чужою; володілець вважає майно своїм; заволодіння відбулось добросовісно; володіння було відкритим та продовжувалось безперервно протягом встановленого строку (п'ять років для рухомого майна, десять - для нерухомого). Однак ці всі умови не забезпечують права на набуття права власності на об'єкт власності (нерухоме майно), якщо у об'єкта є власник. Таким чином, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. До такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03 грудня 2018 року у справі № 153/608/171. Така позиція співзвучна з висновком, зробленим ВСУ 20.07.2015 року у справі № 3- 87гс15, за яким - положення ст.344 ЦК України не застосовуються у випадку, коли володіння здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (наприклад, договорів оренди чи користування), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Крім того, у постанові Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 922/1574/17 зазначено, що суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною давністю та строк володіння; характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне); обставини, за яких виникло володіння спірним майном та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння; юридичний статус спірного майна. При цьому, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Оскільки судом встановлено, що [PERSON] достеменно знав, що він володіє чужим майном, так як він знав, що земельна ділянка під забудову виділена його брату [PERSON], всі дозвільні документи на будівництво будинку були виготовлені на ім'я брата і в подальшому [PERSON] оформив і зареєстрував своє право власності на весь будинок, позивач-відповідач поселився в будинок і зареєструвався в ньому з дозволу брата, будь-яких претензій з цього приводу до свого брата [PERSON] не пред'являв, а звернувся з даним позовом до суду майже через вісім років після смерті брата, то суд вважає, що на даний час немає підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю. Суд оцінює критично посилання [PERSON] на те, що батьки будували будинок на дві половини, зокрема для брата і для нього і частину будинку йому подарував батько, оскільки на підтвердження цих обставин позивачем-відповідачем не надано суду жодного доказу. Навпаки, із показань свідків, судом встановлено, що будинок будував [PERSON], в будівництві йому допомагав фізичною силою його батько. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] з цього приводу судом оцінюються критично, оскільки вони є рідними сестрами позивача-відповідача [PERSON] і є зацікавленими у задоволенні позову їх брата. Право власності на будинок на ім'я батька [PERSON] ніколи оформлене не було, тому він не міг подарувати чуже майно. У зв'язку з наведеним, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частину житлового будинку за набувальною давністю до задоволення не підлягає. Що стосується зустрічної позовної заяви, то оскільки судом встановлено, що [PERSON] одружилася з [PERSON] 13 вересня 1980 року і спірний будинок вони будували під час шлюбу, право власності на будинок за [PERSON] було зареєстровано під час перебування їх у шлюбі, то відповідно до ч.1 ст.60 СК України, яка передбачає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, [PERSON] має право на 1/2 частину вказаного будинку, як об'єкту спільного майна подружжя. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому на праві спільної сумісної власності частину житлового будинку. На даний час єдиною спадкоємицею за законом належного [PERSON] майна є його дружина - [PERSON], оскільки вона разом з чоловіком проживала в будинку на час його смерті і вважається такою, що прийняла спадщину, а інші спадкоємці за законом, а саме, його діти: [PERSON] відмовилася від належної їй частки спадкового майна, про що свідчить її заява, яка знаходяться в матеріалах спадкової справи № 984/ 2008 (а.с.168-194), а [PERSON], хоча і подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька, але на даний час не бажає оформляти спадщину і підтвердила факт відмови від спадщини на користь матері в судовому засіданні. Оскільки в позасудовому порядку оформити право власності на спадкове майно [PERSON] не вдалося через відсутність у Свідоцтві про право власності на домоволодіння від 18.07.1994 року на ім'я чоловіка [PERSON] підпису голови виконкому районної ради народних депутатів і відповідної печатки, вона була вимушена звернутися з позовом до суду і рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 травня 2012 року її позов про визнання права власності на спадкове майно було задоволено (а.с.119-120). Однак рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 21 березня 2017 року, вищезгадане рішення було скасовано з причин, що з матеріалів справи не видно, що позивач зверталася до нотаріуса за прийняттям спадщини та судом визнано необґрунтованою участь у справі, як відповідача, Рівненської районної ради (а.с.121-125). Станом на даний час, умови, які були підставою скасуванню рішення Рівненського районного суду, а відповідно і визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок в порядку спадкування, усунуті. Так, згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, виданої державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори, виконуючої обов'язки по нотаріальному обслуговуванню населення Рівненського району [PERSON], від 14 березня 2017 року, відмовлено [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], належний [PERSON], який помер [INFO], у зв'язку із тим, що правовстановлюючий документ не відповідає вимогам чинного законодавства - не застережений підписом відповідної посадової особи виконавчого комітету Рівненської районної Ради народних депутатів та відсутня печатка даної установи. Відповідачка-позивачка [PERSON] і її дочка [PERSON] зверталися з відповідним листом до Рівненської районної ради і Рівненської райдержадміністрації з приводу видачі дублікату Свідоцтва про право власності на будинковолодіння на ім'я [PERSON], але їм було відмовлено (а.с.137-141). Крім того, вони зверталися до державного реєстратора, але рішенням № 37478108 від 09.10.2017 року відмовлено у державній реєстрації права власності на вказаний будинок (а.с.143). Отже, відповідачка-позивачка використала всі можливі варіанти досудового врегулювання спору і крім судового порядку іншим шляхом врегулювати спір неможливо. Тому вона в даній справі звернулась з зустрічним позовом і відповідачами вказує [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або в разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У суду не виникло сумніву, що померлому [PERSON] правомірно належав житловий будинок [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] вказане майно фактично успадкувала його дружина [PERSON], яка проживала у спадковому будинку разом із чоловіком на час його смерті, а пізніше подала відповідну заяву до нотконтори, вступила в управління спадковим майном, але свої спадкові права в нотконторі не може оформити. Оскільки позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті чоловіка, оскільки їхні діти - відповідачі у справі від спадщини відмовилися, [PERSON] шляхом подачі відповідної заяви в нотконтору, а [PERSON] шляхом визнання позову в суді і поясненнями, що вона на спадщину не претендує, позивачка бажає оформити свої спадкові права, інші спадкоємці відсутні, то вона має успадковувати цей будинок відповідно до ст.ст.1216, 1217, 1220, 1222, 1223, 1258, 1261, 1268, 1270 ЦК України. Суд критично оцінює пояснення позивача-відповідача [PERSON] про те, що йому належить частина будинку, а тому він заперечує проти визнання права власності на весь будинок за [PERSON] Позивач-відповідач [PERSON] не надав суду жодного доказу того, що будинок будувався ним чи його батьками, не надано суду і договору дарування йому частини будинку його батьком. А відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. А тепер щодо позовної вимоги за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні належним [PERSON] на праві приватної власності будинком [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вищезгаданим житловим будинком, то суд вважає, що дана позовна вимога підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно зі ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.405 ч.1 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Фактично аналогічна норма міститься і в статті 156 Житлового кодексу України. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] на законних підставах, з дозволу свого брата [PERSON] поселився у спірний будинок, періодично в ньому проживав, а з 2003 року проживає у житловому будинку, постійно. Він займає окрему частину будинку, куди підведені окремі комунікації і сплачує комунальні платежі. Іншого житла він не має. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України передбачає випадки збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. А стаття 391 ЦК України встановлює право власника майна при наявності дій осіб, спрямованих на перешкоджання вільного користування та розпорядження власником своїм майном, вимагати усунення таких порушень. Статті 76 ЦПК України вказує, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У суду не виникло сумнівів того, що у сторін дійсно існує спір щодо проживання і користування спірним будинком, проте доказів того, що цей спір виникає лише з вини позивача-відповідача суду не надано. В зустрічному позові зазначається, що саме позивач-відповідач створює перешкоди у користуванні власністю відповідачці-позивачці, проте відповідачкою-позивачкою не доведено та не надано суду відповідних доказів того, що втручання в право на житло позивача-відповідача є необхідним у демократичному суспільстві та, відповідно, пропорційним його діям. Визнання позивача-відповідача таким що втратив право користування житловим будинком без відповідних підстав при умові, що він з 2003 року постійно проживає в будинку і іншого житла немає, порушить гарантоване ст.47 Конституції України та ст.8 Конвенції "Про захист прав людини і основоположних свобод" його право на житло. Наявність конфлікту між сторонами, які проживають в одному будинку, та неприязні стосунки між ними самі по собі не тягнуть за собою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Згідно діючого законодавства, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Судом має надаватись адекватне обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та надаватись оцінка їх доводів в контексті пропорційності застосування такого закону. Оскільки судом встановлено обставини, що позивач-відповідач вчиняє дії, які перешкоджають відповідачці-позивачці в повній мірі користуватися своєю власністю, то суд вбачає підстави зобов'язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні її власністю. Однак підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком суд не вбачає. За таких обставин суд вважає, що в наявності є порушення права відповідачки-позивачки [PERSON], за захистом якого спрямоване її звернення до суду із зустрічним позовом, цей позов є обґрунтованим в частині позовних вимог, доведеним належними доказами, а тому підлягає до часткового задоволення. В даній справі обидві сторони несли судові витрати у зв'язку з розглядом даної справи. Оскільки в задоволенні первісного позову відмовлено, то не підлягає стягненню і судовий збір. Що стосується витрат, понесених за зустрічним позовом, то враховуючи, що відповідачка-позивачка не наполягає на їх стягненні, то судові витрати також не підлягають стягненню. На думку суду, судові витрати у справі необхідно покласти на сторони у фактично понесених ними розмірах.

Outcome: dismissed