Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач 1, [PERSON].), [PERSON] (далі по тексту - відповідач 2), Товариства з обмеженою відповідальністю «Видавничий дім «Кручі Дніпра» (далі по тексту - відповідач 3) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 15.01.2016 вона дізналася про те, що на сторінках під №№2, 3, 11 друкованого засобу масової інформації щотижневика «Бульвар Гордона» [NUMBER] за [INFO] була надрукована стаття під назвою «[INFO]». Позивач вважає, що у статті містяться висловлювання відповідача 1 та відповідача 2, які принижують її честь, гідність та ділову репутацію. Вважає, що, використовуючи недостовірну інформацію, відповідач 1 та відповідач 2 формують у читачів статті думку, що позивач є маріонеткою в руках якихось «впливових» осіб, і що саме ці особи керували її діями і формували її позицію щодо питань реконструкції кінотеатру «Жовтень». Зазначає, що відповідач 1 та відповідач 2, використовуючи цинічні, паплюжні нечемні та безпідставні припущення, брутально ображають її перед читачами, принижують, як людину і керівника. Також, зазначає, що дії відповідачів, які полягли у розповсюджені недостовірності інформації, спричинили позивачу моральну шкоду. З урахуванням викладеного, позивач просить суд: -визнати такими, що принижують честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] висловлювання [PERSON], які були розміщені відповідачем 2 в статті під назвою: «Я не успокоюсь, пока все члены организованной преступной группировки, ставшей за поджогом и попыткой рейдерского захвата кинотеатра «Жовтень» не будут найдены, названы и наказаны», та розповсюджені відповідачем 3 в друкованому засобі масової інформації щотижневика «Бульвар Гордона» [NUMBER] за [INFO], а саме: «…за позицией [PERSON] … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»; «…[PERSON], на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»; «… [PERSON] … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»; «… на свой странице в Facebook [PERSON] обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»; «…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с [PERSON], создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: [PERSON] оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…»; «… «Бедная овечка» [PERSON] обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…». -стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача 90 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідач ТОВ «Видавничий дім «Кручі Дніпра» свого представника в судове засідання не направило, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, причини неявки суду не повідомило, заяви про розгляд справ за відсутності представника до суду не надходило. Суд, на підставі ч.2 ст. 169 ЦПК України, визнав можливим розгляд справи за відсутності нез'явившихся відповідачів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Згідно ст. 200 ЦК України, інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Суб`єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Як вбачається зі змісту ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Судом встановлено, що на сторінках під №№2, 3, 11 друкованого засобу масової інформації щотижневика «Бульвар Гордона» [NUMBER] за [INFO] була надрукована стаття під назвою «[INFO]», в якій розміщені наступна інформація: «…за позицией [PERSON] … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»; «…[PERSON], на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»; «… [PERSON] … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»; «… на свой странице в Facebook [PERSON] обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»; «…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с [PERSON], создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: [PERSON] оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…»; «… «Бедная овечка» [PERSON] обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…». (а.с.13) Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації, поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватися незалежно від вини особи, яка її поширила. У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Оцінюючи зміст оскаржуваної інформації, зокрема: «…за позицией [PERSON] … стояла чья-то очень влиятельная (а может, и не одна) фигура…»; «…[PERSON], на мой взгляд, нужно было, чтобы здание перезимовало в полуразрушенном состоянии, а после она заявила бы: так, мол, и так, восстановление невозможно. Специалисты это подтвердили бы и кто-то предложил бы построить на месте «Жовтня» торговый центр с парой кинозалов…»; «… [PERSON] … - часть рейдерской схемы по отжатию кинотеатра: иного логического объяснения их действиям у меня нет. Абсолютно уверен: все происходившее вокруг «Жовтня» было спецоперацией, организованной преступной бандой, которая была одержима одной целью - заработать…»; «…Мне казалось, я неплохо разбираюсь в людях, и когда впервые пообщался с [PERSON], создалось впечатление, что она приличная интеллигентная еврейская женщина. Увы, я ошибся: [PERSON] оказалась типичной черноротой бандершей - культура там даже не ночевала…, суд зазначає, що дана інформація є оціночним судженням, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів: «на мой взгляд», «иного логического объяснения их действиям у меня нет», «…Мне казалось… я ошибся…». Разом з тим, суд враховує те, що відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженності правосуддя. Водночас, зазначаючи про недостовірність інформації: «… на свой странице в Facebook [PERSON] обвинила меня в попытке рейдерского захвата, в причастности к поджогу, а также в «желании отжать кинотеатр 12 лет назад». Что ж, испытанный геббельсовский прием: обвинить других в том, в чем виноват или замешан сам…»; «… «Бедная овечка» [PERSON] обожает дорогие курорты, причем фотографии оттуда любит размещать у себя на Facebook…» позивачем не надано доказів того, що відомості зазначені у вказаних висловлюваннях, дійсно не були розміщені в мережі Інтернет. Крім того, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів розповсюджена інформація також є оціночними судженнями відповідача 1. Так, у висновку №8839 експертного семантико-текстуального дослідження від 30.06.2017 зазначено, що частина висловлювань відносно позивача є образливими і виходять за межі норм мовної поведінки в ситуації висловлювання критичних зауважень; в свою чергу, частина висловлювань мають критичне спрямування, але не містять ознак образливості щодо особи позивача і не виходять за межі норм мовної поведінки. Разом з тим, як зазначено вище, позивачем не доведено, що розповсюджена інформація є твердженням, а не оціночним судженням. Відповідно до положень статті 30 ЗУ "Про інформацію" особа звільняється від відповідальності за висловлення оціночних суджень, якими, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Так, Європейський суд з прав людини у п. 41 рішення від 08.07.1986 у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначив, що "свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе". У пункті 45 цього рішення Європейський суд визнав, що спірні висловлювання є оціночними судженнями заявника (також щодо оціночних суджень див. рішення від 25 червня 1992 року у справі "Торґейр Торґейрсон (Thorgeir Thorgeirson) проти Ісландії", рішення від 29 березня 2005 року у справі "Українська Прес-Група" проти України", рішення від 21 липня 2005 року у справі "Грінберґ (Grinberg) проти Росії"). Тобто, з цього рішення вбачається, що навіть образлива форма висловлювання не перешкоджає віднесенню його до оціночного судження. Так, Пленум ВСУ в пункті 21 своєї постанови № 1 від 27.02.2009 надав роз'яснення, що при розгляді такої категорії справ суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Посилаючись на положення вказаних актів, Пленум ВСУ зазначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, якими врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що позивачем не доведено, що розповсюджена інформація є недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Щодо відшкодування моральної шкоди у розмірі 90 000,00 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь, слід зазначити, що у відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яке полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Водночас, відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, позивачем не надано жодного доказу того, що йому було завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідачів, позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed