Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Генеральної прокуратури України, [PERSON] в якому просить визнати недостовірним та таким, що порушує її честь, гідність та ділову репутацію висловлювання, яке поширене Генеральною прокуратурою України публічно [INFO] під час спільного брифінгу Служби Безпеки України та Генеральної прокуратури України: «у вересні 2015 року ми звернулись до Інтерполу щодо оголошення пані [PERSON] у міжнародний розшук, але сьогодні так сталося що вона повернулася на Україну»; зобов'язати Генеральну прокуратуру України протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та розмістити на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України резолютивну частину судового рішення; зобов'язати [PERSON] протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію та розмістити на його власній сторінці в мережі Фейсбук ([PERSON]) резолютивну частину судового рішення. В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] року у приміщенні Служби безпеки України відбувся спільний брифінг Служби безпеки України та Генеральної прокуратури України анонсований «у зв'язку із затриманням Службою безпеки України [PERSON], яка перебувала в розшуку через її причетність до злочинів проти Майдану». Вказаний брифінг проводився як публічний захід з залученням значної кількості засобів масової інформації, а також транслювався в прямому ефірі декількох каналів, у тому числі телевізійного каналу «112 Україна». Прокурором [PERSON] відеозапис вказаного брифінгу було поширено на його власній сторінці в мережі Фейсбук ([PERSON]), яка ведеться ним саме як посадовою особою відповідача. Під час цього брифінгу представником Генеральної прокуратури України [PERSON] під час виконання ним своїх посадових обов'язків (він представлений як представник Генеральної прокуратури України, прокурор Генеральної прокуратури) було публічно поширено засобам масової інформації наступну інформацію: «У вересні 2015 року ми звернулися до Інтерполу щодо оголошення пані [PERSON] у міжнародний розшук, але сьогодні так сталося що вона повернулася на Україну і була затримана безпосередньо в м. Києві»; «Сьогодні до нас прийшла така вдача, що нам вдалось її затримати в м. Києві…сьогодні, враховуючи що пані [PERSON] тільки затримана, питання як вона потрапила в Україну….ми не будемо розголошувати». Поширена у такий спосіб відповідачами інформація не відповідає дійсності, порушує особисті немайнові права позивача, оскільки створює враження її причетності до протиправної діяльності, створює уявлення у суспільства про неї, як особу, яка побоювалась відповідати за якісь протиправні дії, яка намагається переховуватись від правоохоронних органів, через що і покинула територію України. Покидати територію України у вересні 2015 вона не мала наміру та необхідності, з жовтня 2013 жодного разу не залишала територію України, як і не мала жодних обмежень з боку правоохоронних органів України у реалізації своїх прав на свободу пересування і спілкування. Крім того, під час скликання брифінгу наголошувалося, що розшук позивача начебто був пов'язаний із причетністю до подій на Майдані, що не відповідає дійсності. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов з підстав та доводів, викладених в ньому. Представник відповідачів проти позову заперечував, вважаючи позов необгрунтованим. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань ( стаття 12). Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року визначено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17) Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. В силу статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі ( стаття 297 ЦК України). За змістом вимог ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного; спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Судовим розглядом встановлено, що [INFO] року у приміщенні Служби безпеки України відбувся спільний брифінг Служби безпеки України та Генеральної прокуратури України анонсований «у зв'язку із затриманням Службою безпеки України [PERSON], яка перебувала в розшуку через її причетність до злочинів проти Майдану». Вказаний брифінг проводився як публічний захід з залученням значної кількості засобів масової інформації, а також транслювався в прямому ефірі декількох каналів, у тому числі телевізійного каналу «112 Україна». Прокурором [PERSON] відеозапис вказаного брифінгу було поширено на його власній сторінці в мережі Фейсбук ([PERSON]), яка ведеться ним саме як посадовою особою відповідача. Під час цього брифінгу представником Генеральної прокуратури України [PERSON] під час виконання ним своїх посадових обов'язків (він представлений як представник Генеральної прокуратури України, прокурор Генеральної прокуратури) було публічно поширено засобам масової інформації наступну інформацію: «У вересні 2015 року ми звернулися до Інтерполу щодо оголошення пані [PERSON] у міжнародний розшук, але сьогодні так сталося що вона повернулася на Україну і була затримана безпосередньо в м. Києві.»; «Сьогодні до нас прийшла така вдача, що нам вдалось її затримати в м. Києві…сьогодні, враховуючи що пані [PERSON] тільки затримана, питання як вона потрапила в Україну….ми не будемо розголошувати». Факт розповсюдження такої інформації відповідачами при обставинах, викладених в позові, не оспорювався представником відповідачів в судовому засіданні. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] вказала, що поширена на брифінгу інформація є недостовірною, містить відомості про події, яких не існувало, оскільки відсутні правові підстави для твердження на даному брифінгу про оголошення її у міжнародний розшук, про її повернення в Україну. При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 вказаної Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням (п. 15 Постанови №1 Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи») Як визначено п.19 вказаної Постанови, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Предметом даного позову є достовірність інформації, яка висловлювана Генеральною прокуратурою України [INFO] року під час спільного брифінгу Служби безпеки України та Генеральної прокуратури України, про те, що вони у вересні 2015 року звернулися до Інтерполу щодо оголошення [PERSON] у міжнародний розшук, проте [PERSON] повернулася на Україну. Згідно пункту 1.1. спільного наказу Міністерства внутрішніх справ України, Генеральної прокуратури України, Служби безпеки України, Державного комітету у справах охорони державного кордону України, Державної митної служби України, Державної податкової адміністрації України від 9 листопада 1997 року № 3/1/2/5/2/2 «Про затвердження Інструкції про порядок використання правоохоронними органами можливостей НЦБ Інтерполу в Україні у попередженні, розкритті та розслідуванні злочинів», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 26 лютого 1997 року № 54/1858 вказана Інструкція визначає порядок використання правоохоронними органами України можливостей Національного центрального бюро Інтерполу в Україні (надалі - НЦБ) для співробітництва з Генеральним секретаріатом Інтерполу та правоохоронними органами зарубіжних держав під час здійснення діяльності, пов'язаної із попередженням, розкриттям та розслідуванням злочинів, які мають транснаціональний характер або виходять за межі України. Пунктом 4.4. зазначеного наказу підставою для міжнародного розшуку громадян України є запит правоохоронного органу, надісланий до НЦБ. У запиті повинна бути викладена повна та об'єктивна інформація про події, факти на розшукуваних осіб. Підрозділом, на який безпосередньо покладається організація виконання функцій Міністерства внутрішніх справ України як Національного центрального бюро Інтерполу, є робочий апарат Укрбюро Інтерполу (пункт 1.3. наказу). Разом з тим, судовим розглядом встановлено, що станом на 20 листопада 2015 року матеріали щодо оголошення [PERSON] в міжнародний розшук до Робочого апарату Укрбюро Інтерполу не надходили. Вказана обставина підтверджується листом Робочого апарату Укрбюро Інтерполу Національної поліції України від 20 листопада 2015 року № ІР/3260/14/С63/19546/FF10/R3/1, згідно якого станом на 20 листопада 2015 року матеріали щодо оголошення [PERSON] в міжнародний розшук до Робочого апарату Укрбюро Інтерполу не надходили ( а.с. 19). Також судовим розглядом встановлено, що з жовтня 2013 [PERSON] не покидала територію України, що підтверджується листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 08 липня 2015 року № 0.64-9971/0/15-15, згідно якого останній раз [PERSON] перетинала державний кордон України 8 жовтня 2013 року ( а.с.20). Крім того, судовим розглядом встановлено, що [PERSON] не мала жодних обмежень у реалізації своїх прав на свободу пересування і спілкування. Так, листами Генеральної прокуратури України від 15 квітня 2014 року №15/1-63 вих-14, від 8 жовтня 2014 року № 17/1/1-32787, від 27 березня 2015 року № 17212-32890-14 підтверджується, що відносно [PERSON] станом до 28 травня 2015 року не розслідувалося жодних кримінальних правопорушень, у яких би їй було повідомлено про підозру ( а.с. 21-22, 23-24, 25-26). Листами ГСУ МВС України від 11 квітня 2014 року № 13І-64аз, від 25 червня 2014 року №13/І-160аз, від 5 серпня 2014 року № 13/І-213аз, від 26 вересня 2014 року № 13/І-27013/І-271аз [PERSON] було повідомлено про те, що кримінальні правопорушення стосовно неї не розслідуються, у розшуку не перебуває ( а.с.27, 28, 29, 30). Листами ГСУ СБУ від 15 квітня 2014 року № 6/І-283/2, від 24 вересня 2014 року № 6/І-1166/2 [PERSON] було повідомлено, що кримінальні правопорушення, у яких би їй було повідомлено про підозру, не розслідуються ( а.с. 31, 32). Робочим апаратом Укрбюро Інтерполу МВС України листами від 7 серпня 2014 року № 50/9311, від 24 вересня 2014 року № 50/11421, від 27 серпня 2015 року № ІР/3260/14/С63/ 13762/ЕС2/а3/1, від 25 серпня 2015 року №ІР/3260/14/С75/103013/ЕС2/а3/1 було повідомлено, що [PERSON], у розшуку не перебуває ( а.с.33, 34, 35, 36). Представниками відповідачів не надано суду будь-яких переконливих даних, які б свідчили про достовірність наведеної на брифінгу спірної негативної інформації. Як вказано вище, як видно з листа Робочого апарату Укрбюро Інтерполу Національної поліції України від 20 листопада 2015 року № ІР/3260/14/С63/19546/FF10/R3/1, згідно якого станом на 20 листопада 2015 року матеріали щодо оголошення [PERSON] в міжнародний розшук до Робочого апарату Укрбюро Інтерполу не надходили ( а.с. 19). Слід зазначити, що той факт, що [PERSON] не перебувала у розшуку, що Генеральна прокуратура України не зверталась до Інтерполу про оголошення її у міжнародний розшук, не оспорювався як в змісті письмових заперечень так і усних пояснень представника відповідача в судовому засіданні ( а.с. 98, а.с. 96-100). Пунктом 2 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. В частині другій ст. 62 Конституції України та ч. 2 ст. 2 Кримінального кодексу України закріплено принцип презумпції невинуватості, згідно з якими особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. У відповідності зі ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Тому застосування Європейської конвенції та Міжнародного пакту про громадянські і політичні права є обов'язковим для всіх державних органів України. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» Європейська Конвенція та рішення Європейського суду є джерелом права в Україні, національні суди мають використовувати практику Європейського суду. Практика Європейського суду з прав людини стосовно порушення принципу невинуватості до суб'єктів, винних у порушенні цього принципу, відносить не лише осіб, які здійснюють досудове провадження, судовий розгляд кримінальних справ, а й інших осіб, які вважають особу винною у вчиненні злочину ще до ухвалення обвинувального вироку у кримінальній справі (справа Альне Де Рібемон проти Франці від 10 лютого 1995 року, п.33, п.38, п.41). Презумпція невинуватості має призначення не лише оберігати честь і гідність особи від необгрунтованих звинувачень у вчиненні злочину, а й має запобігати формуванню громадської думки щодо винуватості/невинуватості особи за відсутності остаточного судового рішення, тому свобода вираження поглядів та переконань (ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) не є абсолютним правом, а має межі, окреслені правами інших осіб або ж законодавчо встановленими обов'язками (ст.68 Конституції України). У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Каракаш і Єшілимак проти Туреччини» (Karakas and Yesilmak v Turkey), 43925/98, встановлено: «Свобода висловлення поглядів, що її гарантує стаття 10 Конвенції, передбачає свободу отримувати та передавати інформацію. Тому частина 2 статті 6 не може перешкодити органам влади інформувати загал про ще не завершені кримінальні розслідування, вимагаючи, однак, щоб вони це робили з усією тією обачністю й обережністю, якої потребує дотримання презумпції невинуватості». У п. 96 Рішення Європейського суду з прав людини по справі у справі «Хужин та інші проти Росії» (Khuzhin and Others v. Russia) суд наголошував: « Беручи до уваги той факт, що зазначені особи займали важливі посади в органах міста та обласної прокуратури, вони змушені були приділяти неабияку увагу і обережність у виборі слів, описуючи процес розслідування кримінальної справи». У справі Гужа проти Молдови (Guja v. Moldova) N 14277/04, Європейським судом з прав людини постановлено, що «державний службовець в силу характеру держаної служби повинен виявляти стриманість і обачність» (п. 70); « для суду важливо встановити, чи діяла особа, що обнародує інформацію добросовісно…» (п.77); «свобода вираження думки супроводжується обов'язками і відповідальністю, і будь-яка особа, яка вирішила оприлюднити інформацію, повинна ретельно перевірити - в тій мірі, в якій дозволяють обставини, - що вона точна і достовірна».( п. 75.); Комітетом Міністрів Ради Європи 10 липня 2003 року прийнято рекомендацію REC(2003)13 Комітету Міністрів Державам-Членам щодо надання інформації стосовно кримінального судочинства (далі - Рекомендація). В Додатку до даної Рекомендації Комітет Міністрів Ради Європи нагадав про зобов'язання держав-членів щодо основного права на свободу вираження та інформації, гарантованого Статтею 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод та встановив принципи надання інформації через засоби масової інформації стосовно кримінального судочинства. Відповідно до Третього принципу Додатку до Рекомендації встановлено, що судові органи та правоохоронні служби мають надавати засобам масової інформації лише перевірену інформацію або інформацію, яка базується на обґрунтованих припущеннях. В останньому випадку це має бути чітко вказане засобам масової інформації. Враховуючи практику Європейського суду, до числа осіб, які можуть бути винними у порушенні принципу презумпції невинуватості, можуть належати не лише суди, представники правоохоронних органів, а й інші особи, які поширюють інформацію про особу, яка не притягнена до кримінальної відповідальності за обвинувальним вироком суду, як до злочинця. Разом з тим, ніщо не може завадити відповідним органам надавати інформацію про перебіг розслідування в кримінальних справах, адже це суперечило б праву на свободу вираження поглядів, проголошеному статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Однак він зобов'язує робити це з усією необхідною обережністю та обачністю, щоб дотримати принцип презумпції невинуватості (справа Альне Де Рібемон проти Франції від 10 лютого 1995 року, п. 38). При вирішенні питання про порушення права на презумпцію невинуватості слід брати до уваги не лише зміст конкретних висловлювань, а й контекст, в якому вони були зроблені й важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи (справа «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41, 43). Оприлюднюючи спірну інформацію про досудові розслідування стосовно [PERSON], відповідачі були не вправі порушувати основні європейські та національні конституційні принципи. Посилання представника відповідача на те, що інформація, яку позивачка просить визнати недостовірною, констатує лише факт здійснення Генеральною прокуратурою України досудового розслідування відносно колишнього Міністра юстиції України [PERSON] за ознаками злочинів, передбачених ч.5 ст. 191, ч.2 ст. 366 КК України, не заслуговують на увагу. В статті 27 Закону України «Про інформацію» передбачена відповідальність за порушення законодавства про інформацію, яка визначає, що порушення законодавства України про інформацію тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність згідно із законами України. Частиною 2 ст. 200 ЦК України передбачено, що суб'єкт відносин у сфері інформації може вимагати усунення порушень його права та відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої такими правопорушеннями. Законодавець не звільняє від відповідальності за розголошення та поширення недостовірної інформації. Наведена на брифінгу спірна інформація, поширена відповідачами стосовно позивачки, є недостовірною на момент її поширення, а тому відповідачі не можуть бути звільненими за її поширення. Статтею 32 Конституції України закріплено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Доводи представника відповідачів про те, що позивачка займала публічну посаду, а відтак інформування відповідачами про хід досудових розслідувань, які були озвучені на брифінгу [INFO], не суперечить вимогам законодавства України, є безпідставними з огляду на наступне. У відповідності з роз'ясненнями, викладеними в п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року N 1, при поширенні недостовірної інформації стосовно публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Кабінету Міністрів України, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. У вказаній резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому, зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Цивільно-правовий захист честі, гідності та ділової репутації від певних висловлювань допустимий лише при дотриманні свободи думки і слова, вільного вираження своїх поглядів та переконань, закріплених в ст. 34 Конституції України, а необхідність обмежувати вираження думок є менш гострою стосовно публічних осіб. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, яка ратифікована Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. З огляду на вищезазначене, слід визнати, що межі свободи вираження думок невід"ємно залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. Слід вказати, що право на недоторканність ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадку, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація поширена "з явним злим умислом", тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість, а не з метою доведення до громадськості тверджень про наміри і позицію політичних лідерів, інших публічних осіб та сформувати про них свою думку (рішення Європейського суду з прав людини у справі: "Лінгенс проти Австрії"). За таких обставин, не є оціночним судженням поширена відповідачем інформація про те, що у вересні 2015 року Генеральна прокуратура України та Служба безпеки України звернулися до Інтерполу щодо оголошення [PERSON] у міжнародний розшук, проте [PERSON] повернулася на Україну. Крім того, оспорювана інформація не є оціночним судженням, оскільки містить стверджувальні фактичні дані. Більше того, оспорювана інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними по справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON], як особу, яка побоювалась відповідальності за якісь протиправні дії, через що і покинула територію України, і безпосередньо порушує її особисті немайнові права і завдає шкоди її честі, гідності та діловій репутації. Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: честь, гідність і ділова репутація ( ст. 201 ЦК України). Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачем інформації, який би сприяв найбільш повному відновленню порушеного немайнового права позивачки, є зобов'язання Генеральну прокуратуру України протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та розмістити на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України резолютивну частину цього рішення; зобов'язання [PERSON] протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та розмістити на його власній сторінці в мережі Фейсбук ([PERSON]) резолютивну частину цього рішення. За таких обставин, позов [PERSON] слід задовольнити, визнати недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], інформацію, поширену Генеральною прокуратурою України публічно [INFO] під час спільного брифінгу Служби Безпеки України та Генеральної прокуратури України: «У вересні 2015 року ми звернулись до Інтерполу щодо оголошення пані [PERSON] у міжнародний розшук, але сьогодні так сталося що вона повернулася на Україну»; зобов'язати Генеральну прокуратуру України протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та розмістити на офіційному веб-сайті Генеральної прокуратури України резолютивну частину цього рішення; зобов'язати [PERSON] протягом 10 робочих днів з набрання рішенням законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію та розмістити на його власній сторінці в мережі Фейсбук ([PERSON]) резолютивну частину цього рішення. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1 461 грн. 60 коп.

Outcome: approved