Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

В суд звернулося публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит" (далі - ПАТ "Банк "Фінанси та кредит") із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по кредитному договору в сумі 52341,15 грн. Позовні вимоги обгрунтовуються тим, що 13.08.2007р. між [PERSON] та ВАТ "Банк "Фінанси та кредит" (правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та кредит") укладено кредитний договір №Ф1-07/55653-103, згідно з умовами якого відповідачем було отримано кредитні кошти в розмірі 13000,00 грн. із сплатою по процентній ставці 0,0001% річних та щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн., зі строком повернення кредиту до 12.08.2010р. Відповідно до умов кредитного договору у випадку непогашення трьох поспіль щомісячних платежів за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка в розмірі 36% річних. Крім того, разом із укладенням кредитного договору було укладено договори поруки із [PERSON] та [PERSON], згідно з якими у випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник та поручителі відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Позичальник порушила зобов'язання по договору і банк звертався з позовом до суду. Відповідно до рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24.11.2010р. із відповідачів було стягнуто солідарно заборгованість в сумі 31391, 02 грн., що утворилася станом на 17.09.2010р. Однак, після постановлення судового рішення позичальник не виконала належним чином свої зобов'язання, в результаті чого виникла заборгованість по відсотках та щомісячній комісії за період з 17.09.2010р. по 25.02.2014р.: 7894,57 грн. - по комісії, 3198,56 грн. - по відсотках, 41248,02 грн. - пеня. Покликається позивач, що відповідно до п.7.3 кредитного договору, договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Тому, подано позов до суду. У заяві позивача від 30.09.2014р. зменшено розмір позовних вимог до загальної суми боргу 39156, 30 грн., що складається із: 3198, 56 грн. - заборгованість по відсотках, 5252, 07 грн. - заборгованість по комісії та 30705, 67 грн. - пеня за несвоєчасну сплату відсотків і комісії. Представник позивача Лук’янов О.В. позовні вимоги в суді підтримував повністю. Подав письмові пояснення. Крім того, з його пояснень слідує, що після присудження заборгованості по кредиту [PERSON] деякий час проводила оплату по кредиту безпосередньо через каси банку. Ці кошти зараховувалися для погашення заборгованості по кредитному договору, що продовжувала наростати, а не для погашення сум, що були присуджені по рішенню суду. Із 09.06.2011р. відкрите виконавче провадження, в рамках якого здійснювалося виконання рішення суду про стягнення заборгованості. Виконання судового рішення відбулося не відразу. Тому, банк проводив подальше нарахування відсотків за користування коштами і комісії та нарахована пеня за прострочення цих платежів. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися. [PERSON] і [PERSON] подали до суду письмові заперечення проти позову, в яких не визнавали позовних вимог повністю та просили в позові відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] теж позовних вимог не визнавала повністю. Подала письмові заперечення, суть яких зводиться до того, що рішення суду про стягнення заборгованості по кредитному договору було виконане і позивач уже використав своє право на судовий захист, а після винесення рішення суду в справі №2-809/10 про стягнення боргу по кредитному договору в позивача відсутні підстави для нарахування процентів, комісії та штрафних санкцій. Покликається представник відповідача на неправильність розрахунку суми заборгованості і пропущення строку позовної давності. Просила в позові відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі, приходить до висновку про задоволення позову частково. Згідно із ст.526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 1054 ч.1 ЦК встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов"язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов"язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 13.08.2007р. між [PERSON] та відкритим акціонерним товариством "Банком "Фінанси та кредит" (правонаступником якого є ПАТ "Банк "Фінанси та кредит") укладено кредитний договір №Ф1-07/55653-103, згідно з яким відповідачем було отримано в кредит кошти в розмірі 13000грн. із сплатою по процентній ставці 0,0001% річних та щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів у розмірі 262,50 грн.(п.2.1, 4.7 договору). Відповідно до умов п.4.9 кредитного договору у випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних ануїтентних платежів та/або щомісячних комісійних винагород, за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка в розмірі 36% річних. Позичальник зобов'язалася повністю повернути кредитні ресурси 12.08.2010р. Із копії рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24.11.2010р. слідує, що з відповідачів стягнуто заборгованість по кредитному договору, що виникла станом на 16.09.2010р. в загальній сумі 31391, 02грн. Пунктом 7.3 договору визначено, що кредитний договір діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. З листа відділу ДВС Кузнецовського МУЮ від 28.08.2014р. слідує, що останнє перерахування коштів [PERSON] по виконавчому листу на користь АТ «Банк «Фінанси та кредит» відбулося 28.11.2013р. в сумі 201 грн. 14 коп. Тобто, до 13.05.2013р. (по час проведеного розрахунку заборгованості) позичальником [PERSON] не було проведено повного погашення присудженої за рішенням суду заборгованості по кредиту. Це означає, що зобов'язання відповідачем [PERSON] до 13.05.2013р. виконане не було, а тому є підстави для застосування до цього часу положень вищеназваного кредитного договору, зокрема в частині нарахування відсотків за користування коштами (п.4.9) і комісійної винагороди (п.4.7). Детальною відомістю розрахунку заборгованості по кредитному договору підтверджується наявність заборгованості [PERSON]: 5252, 07грн. - по комісійній винагороді, 3198, 56 грн. - по відсотках. Судом перевірено розрахунок заборгованості [PERSON] перед позивачем по кредитному договору і суд приймає вказаний розрахунок як доказ наявності невиконаних зобов'язань позичальником перед кредитором. Стороною відповідача не спростовано положень наведеного розрахунку заборгованості. Крім того, розглядаючи можливість застосування строку позовної давності до названих заборгованих платежів, суд виходить із того, що позивачем заявляється про стягнення щомісячних платежів, сплата яких по договору передбачена за весь час користування коштами, тобто фактично до погашення кредиту. Позовна заява для пересилання до суду в поштове відділення, згідно із відбитком поштового штемпеля, надійшла 27.05.2014р., тому, виходячи із загального трирічного строку позовної давності, можливо було б застосувати таку давність тільки до сум заборгованості, що виникла до 27.05.2011р. Однак, згідно даних відомості розрахунку заборгованості суми нарахованих після 27.05.2011р. комісії та процентів перевищують розміри, заявлені позивачем до стягнення. Це свідчить, що заборгованість по сумах про стягнення яких просить банк виникла після 27.05.2011р. і тому щодо цих платежів строк позовної давності не пропущений. Отже, суд встановив підстави для стягнення із [PERSON] вищезазначеної заборгованості по кредитному договору - відсотків та комісії. Щодо нарахованої пені за несвоєчасну сплату комісійної винагороди, суд керується тим, що рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 24.11.2010р. (набрало законної сили 29.12.2010р.) в справі між тими ж сторонами з правовідносин із того ж договору кредиту, встановлено, що договором не передбачено нарахування пені за несвоєчасне виконання обов'язків по сплаті комісійної винагороди. На підставі ст.61 ч.3 ЦПК зазначена обставина не потребує доказування у даній справі. З цієї підстави суд відмовляє у вимогах про стягнення пені за несвоєчасну сплату комісійної винагороди. Розглядаючи питання стягнення пені за несвоєчасну сплату відсотків (п.6.1. договору) у межах річного строку позовної давності, судом встановлено, що згідно із розрахунком, така заборгованість нарахована була в тому числі за період із 14.05.2013р. по 24.02.2014р. на суму 9179, 87грн. (прострочений платіж 3198, 56грн. х 287 днів х 1%/день). Якщо розрахувати пеню за період із 27.05.2013р. (в межах річного строку позовної давності) по заявлений у позові день - 24.02.2014р. то це складе 8764, 05 грн. (прострочений платіж 3198, 56грн. х 274 дні х 1%/день). Згідно із ч.3 ст. 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Щодо стягнення пені за прострочення сплати процентів, то суд вбачає підстави для зменшення пені, яка підлягає стягненню із відповідача до 3000грн., що є сумою, близькою до суми несплачених відсотків, на які проведено нарахування пені. Позивачем до суду не подано доказів, що свідчили б про заподіяння [PERSON], внаслідок несплати процентів, збитків, розмір яких був би близьким до нарахованої банком суми пені. В суді не доведено наявності достатніх підстав для покладення цивільної відповідальності на поручителів [PERSON] і [PERSON] по договорах поруки від 13.08.2007р. Так, відповідно до ст.559 ч.4 ЦК порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У договорах поруки, укладених із [PERSON] і [PERSON], не встановлено строку припинення поруки. Посилання у п.5.1 договорів поруки на те, що порука припиняється із припиненням зобов'язання, що забезпечується нею, не є встановленням строку припинення поруки. Тому, виходячи із змісту п.5.1 договорів поруки, на підставі ст.559 ч.4 ЦК, суд приходить до висновку про припинення поруки [PERSON] і [PERSON] щодо виконання заявлених у цьому позові спірних зобов'язань, оскільки кредитором не заявлено таких вимог до поручителів у межах шестимісячного строку з дня настання строку виконання основного зобов'язання - 12.08.2010р. Отже, в позові до [PERSON] і [PERSON] слід відмовити. Судові витрати слід присудити в користь позивача із відповідача [PERSON] пропорційно до розміру задоволених вимог. Позов задоволено на 21, 9% (ціна позову 52341, 15 грн., задоволено вимоги на суму 11450, 63 грн.). Судові витрати позивача склали 523, 41 грн., тому до стягнення із [PERSON] підлягає 114, 62 грн. (523, 41 грн. х 21, 9%).

Outcome: partial