Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

19.02.2015 р. в суд подано вказаний позов з таким обгрунтуванням вимог. Позивачі працювали у відповідача в Міжгірському відділенні № 2 ПАТ КБ "ПриватБанк" у періоди: [PERSON] - з 01.11.2005 р. по 21.10.2010 р.; [PERSON] - з 13.08.2003 р. по 24.12.2014 р., їх заробітна плата складалась з посадових окладів і доплат у виді премій тощо. У вказаний період відповідач порушував трудове законодавство, бо не виплачував позивачам підвищення посадового окладу на 25 % як працівникам , які працюють і проживають у гірській місцевості з часу одержання ними посвідчень громадянина, який працює і проживає на території гірського населеного пункту ([PERSON] - з 14.12.2010 р., [PERSON] - з 15.03.2007 р.) Відповідач не виконав вимоги закону " Про статус гірських населених пунктів" з мотивів, що посадові оклади нараховуються в розмірі, що перевищує мінімальну заробітну плату і усно роз'яснив, що в разі подання скарги в інспекцію праці або до суду позивачів буде звільнено з роботи. Позивачі, посилаються на вказаний закон, постанову КМУ № 648 від 11.08.1995 р., рішення Європейського Суду з прав людини "Кечко проти України" і " Сук проти України" вважають, що відповідач не забезпечив їх мінімальні гарантії в оплаті праці, а тому просять стягнути з відповідача невиплачене підвищення до посадового окладу (надбавку за роботу в гірському населеному пункті в розмірі 25 % до чинного розміру мінімальної заробітної плати, встановленого державою у період їх роботи у відповідача, а саме [PERSON] - в сумі 21028 грн. 09 коп., а [PERSON] - в сумі 6702 грн. 87 коп.. Позивачка [PERSON] позов підтримала, подавши заяву про це з проханням розглянути справу без її участі. Позивач [PERSON] позов підтримав і додатково пояснив, що відповідач "урівняв" посадовий оклад позивачів, які працюють в його структурному підрозділі, що знаходиться в гірському населеному пункті з посадовим окладом таких же працівників, які виконують аналогічну роботу у відділеннях банку, що функціонують це в гірській місцевості. Відповідач в особі уповноваженого представника позов заперечив повністю, а позицію обгрунтував так. За періоди роботи позивачів у відповідача їх посадові оклади у відповідні періоди перевищували значно чинні розміри мінімальної заробітної плати. Відповідач не є стороною генеральної, галузевої, регіональної та колективної угоди з профспілковими організаціями, а тому не має підвищувати посадові оклади позивачів на 25 % на підставі постанови КМУ № 648 від 11.08.1995 р.. Відповідач вважає, що "гірська надбавка" не передбачена чинним трудовим законодавством і не нараховується як самостійна виплата і не входить до складу заробітної плати, а тому наведені позивачами норми закону не розповсюджуються на відповідача як самостійного суб'єкта господарювання. Окрім цього, відповідач вважає необгрунтованими вимоги позивачів щодо негайного виконання рішення суду за всією сумою боргу, покликаючись на ст. 367 ч.1 п.7 ЦПК України. Відповідач також відхиляє вимоги [PERSON] про стягнення надбавки в період з грудня 2006 р. по жовтень 2007 р. і з січня 2012 р. по серпень 2013 р., оскільки вона перебувала у відпустках по вагітності і пологам та по догляду за дитиною, тому в ці періоди їй не нараховувались посадовий оклад і заробітна плата. Судом установлено такі обставини, які ніким не оспорюються. Позивачі працювали в Міжгірському відділенні № 2 ПАТ КБ "ПриватБанк" спеціалістами по обслуговуванню клієнтів у періоди: [PERSON] - з 01.11.2005 р. по 21.10.2010 р., [PERSON] - з 13.08.2003 р. по 29.12.2014 р.. [PERSON] у вказаний період роботи перебувала у відпустках по вагітності й пологам і по догляду за дитиною, а саме з 09.10.2006 р. по 20.07.2007 р., з 03.01.2012 р. по 07.05.2012 р., з 22.05.2012 р. по 25.08.2013 р. це підтверджено записами в їх трудових книжках і змістом наказів про прийняття і звільнення з роботи, виданих відповідачам. Відповідач підвищення до посадових окладів позивачів на 25 % за роботу в гірському населеному пункті (надбавку) не нараховував і не виконував під час щомісячної оплати праці та при звільненні з роботи. Міжгірське відділення № 2 як структурний підрозділ ПАТ КБ "ПриватБанк" здійснює діяльність в смт.Міжгір'ї Міжгірського району Закарпатської області, тобто в населеному пункті , що має статус гірського згідно з ст.ст. 1,2 Закону № [NUMBER] і пост. КМУ № 648 від 11.08.1995 р. "Про перелік населених пунктів, яким надається статус гірських". [PERSON]Ю, 14.12.2006 р. , а [PERSON] - 15.03.2007 р. одержали посвідчення громадянина, який проживає, працює, навчається на території гірського населеного пункту, які видані виконкомом Соймівської сільської і Міжгірської селищної Рад. З указаних дат позивачі набули статусу осіб, які працюють і проживають у гірському населеному пункті відповідно до ст. 5 закону № [NUMBER] і Положення і затв. пост КМУ № 345 від 19.03.1996 р. Отже, позивачі мають право на пільги, передбачені ст. 6 ч. 1 закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Зокрема, щодо оплати праці згідно з постановою КМУ № 648. Пункт 1 цієї постанови передбачає, що на підприємствах, установах, організаціях, військових частинах, розташованих на території населених пунктів, яким надано статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади працівників, військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної служби спеціального звязку та захисту інформації та Державної кримінальної виконавчої служби, визначені генеральною, галузевими та регіональними громадами як мінімальні гарантії в оплаті праці, а також встановлені за рішенням Кабінету міністрів України або за його дорученням, підвищуються на 25 відсотків. У разі коли підприємство , установа, організація розташовані за межами населеного пункту, якому надано статус гірського, але мають філії, представництва, відділення, інші відокремлені підрозділи і робочі місця в населених пунктах, що мають статус гірських, тарифні ставки і посадові оклади підлягають підвищенню у розмірі 25 %. Ст. 100 КзпП України передбачено, поряд з іншими положеннями, що на роботах з особливими географічними умовами встановлюється підвищена оплата праці за переліком, визначеним Кабінетом Міністрів України. Ст.ст. 94-97 КзпП України і законом «Про оплату праці» передбачено питання державного регулювання оплати праці, зокрема: - мінімальну заробітну плату , встановлену законом як державну соціальну гарантію, обовязкову на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб; - індексацію заробітної плати у встановленому законодавством порядку; - тарифну систему оплати праці, шляхом формування тарифної (схеми посадових окладів) на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавство встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та між кваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів); - форми і системи оплати праці, тарифні ставки, схеми посадових окладів, надбавки, доплати, премії, винагороди, інші заохочувальні, компенсаційні і гарантійні виплати встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно в колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральними, галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а в разі його відсутності з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. При цьому з урахуванням викладених вимог закону встановлюються конкретні розміри посадових окладів (ставок) робітникам і службовцям, а також розміри надбавок, доплат, премій і винагород; - власник (уповноважений ним орган) не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Указаних вище вимог закону відповідач належно не виконав, а саме: не приєднався до генеральних, галузевих (регіональних) угод з профспілками, не уклав колективного договору, не узгодив мінімальні гарантії, передбачені законом, зокрема оплату «гірських» надбавок з представництвом трудового колективу. Відповідач неправомірно в односторонньому порядку прийняв рішення не виплачувати «гірські» надбавки позивачам (іншим працівникам Міжгірського відділення за поясненнями представника) з мотивів нарахування посадових окладів у розмірах, що перевищує мінімальний розмір чинної заробітної плати у відповідний період. Така бездіяльність відповідача визнається судом порушенням вимог трудового законодавства, зазначеного вище, а також невиконанням вимог закону «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Правовим висновком Верховного Суду України згідно постанови від 06.02.2013 року в справі № 6-151 цс12, ухваленої з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, визначено, що оплата праці працівників госпрозрахункових підприємств (організацій), що розташовані на території населених пунктів, яким надано статус гірських, повинна визначатись з урахуванням положень ч. 1 ст. 94, ч.ч. 1, 2 ст. 95, ст. 97 КзпП України, ст.ст. 4, 15 закону «Про олату праці» від 24.03.1995 р. № 108/95 ВР, а положення п. 1 пост. КМУ від 11.08.1995 р. № 648 «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах» слід розглядати як загальний підхід до обчислення підвищення тарифних ставок та посадових окладів працівників, які працюють на таких підприємствах, а не визначення кола осіб, які претендують на таку виплату. Посилання відповідача на фактичну виплату позивачам заробітної плати в значно більшому розмірі ніж установлений у відповідний період розмір мінімальної заробітної плати в державі, суд відхиляє, бо така позиція є порушенням майнових прав позивачів відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції (994535), яка передбачає, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права (Рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Кечко проти України). Цим же рішенням констатовано, що якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Такі ж висновки зафіксовані в рішенні Європейського Суду «Сук проти України». Окрім цього, суд перевірив довідки про заробітну виплату і доходи позивачів надані в справу позивачами і відповідачем, які посвідчені посадовими особами відповідача. Із змісту цих довідок вбачається тільки нарахований розмір заробітної плати позивачів у розглядуваний період без розшифрування такої, а саме: посадового окладу, розмір премій, підвищень, надбавок, тощо. За змістом трудових договорів праця і функціональні обовязки позивачів потребують відповідного фаху (спеціальності) та освітнього рівня. Тому, покликання відповідача, що він забезпечив оплату праці позивачів на рівні вищому від мінімальної заробітної плати, суд відхиляє бо оплата праці в особливих географічних умовах встановлюється підвищеною згідно з вимогами ст.100 КзпП України та спеціальним законом «Про статус гірських населених пунктів в Україні» і постановою КМУ № 648 від 11.08.1995р. «Про умови оплати праці осіб, які працюють в гірських районах». Відповідач не довів належними доказами, що він виконав указані норми закону. Суд вважає, що трудові права позивачів на одержання гірської надбавки, які передбачені чинним законодавством, підлягають захисту в такому порядку. Оскільки відповідач не передбачив мінімальні гарантії в оплаті праці, встановлені чинним законодавством у порядку, визначеному ст. 97 КзпП України, ст.ст. 5, 7,11, 12, 15 закону «Про оплату праці», з огляду на вище встановлені обставини, суд застосовує вимоги ст.ст. 95, 100 КзпП України, ст. 3 закону «Про оплату праці» з урахуванням положень п. 1 пост. КМУ № 648. Мінімальною гарантією в оплаті праці як гарантія держави, з якої і розраховуються посадові оклади (тарифні ставки), є мінімальний розмір заробітної плати, який передбачається на відповідний період щорічно в законі «Про державний бюджет України». Суд бере до уваги доводи відповідача, що позивачка [PERSON] не має права на стягнення підвищеного посадового окладу на 25 % у період перебування її у відпустках по вагітності і пологам по догляду за дитиною дор 3-х років, оскільки такі відпустки оплачуються уповноваженими органами з фонду тимчасової непрацездатності працюючих (застрахованих) осіб у порядку визначеному спеціальним законом. Отже, ці періоди підлягають виключенню. Таким чином [PERSON] має право на одержання підвищеного посадового окладу на 25 % («гірську надбавку») у розрахунку чинної у період мінімальної заробітної плати, встановленої в законах про державний бюджет України, а саме в період з 15.03.2007 р. по 21.10.2010 р.: 15.03.2007 р. - 400 грн. 25% = 3,22 х 16 дн. = 51,61 грн. 04.2007 р. - 06.2007 р. - 420 грн. 25 % = 105 х 3 міс. = 315 грн. 07.2007 р. - 09.2007 р. - 440 грн. 25 % = 110 х 3 міс. = 330 грн. 10.2007 р. -12.2007 р. -460 грн. 25 % = 115 х 3 міс. = 345 грн. 01.2008 р. - 03.2008 р. - 515 грн. 25 % = 128,75 х 3 міс. = 386,25 грн. 04.2008 р. - 09.2008 р. - 525 грн. 25 % = 131,25 х 6 міс. = 787,50 грн. 10.2008 р. - 11.2008 р. - 545 грн. 25 % = 136,25 х 2 міс. = 272,50 грн. 12.2008 р. - 03.2009 р. - 605 грн. 25 % = 151,25 х 4міс. = 605 грн. 04.2009 р. - 06.2009 р. - 625 грн. 25 % = 156,25 х 3 міс. = 468,75 грн. 07.2009 р. - 09.2009 р. - 630 грн. 25 % = 157,50 х 3 міс. = 472,50 грн. 10.2009 р. - 650 грн. 25 % = 162,50 х 1 міс. = 162,50 грн. 11.2009 р. - 12.2009 р. - 744 грн. 25 % - 186 х 2 міс. = 372 грн. 01.2010 р.- 03.2010 р. - 869 грн. 25 % - 217,25 х 3 міс. = 651,75 грн. 04.2010 р. - 06.2010 р. - 884 грн. 25 % = 221 х 3 міс. = 663 грн. 07.2010 р. - 09.2010 р. - 888 грн. 25 % = 222 х 3 міс. = 666 грн. 10.2010 р. - 21.10.2010 р. -907 грн. 25 % = 7,31 х 21 дн. = 153,51 грн., всього на загальну суму 6702,87 грн.. [PERSON] має право на підвищення посадового окладу на 25 % («гірську надбавку») з розрахунку чинної «мінімальної заробітної плати» встановленої в рамках закону про державний бюджет України в такий період роботи: 01.2008 р. 03.2008 р. 515 грн. 25 % = 128,75х 3 міс.= 386,25 грн. 04.2008 р. - 09.2008 р. - 525 грн. 25 % = 131,25 х 6 міс. = 787,50 грн. 10.2008 р. - 11.2008 р. - 545 грн. 25 % = 136,25 х 2 міс. - 272,50 грн. 12.2008 р. - 03.2009 р. - 605 грн. 25 % = 151,25 х 4міс. = 605 грн. 04.2009 р. - 06.2009 р. - 625 грн. 25 % - 156,25 х 3 міс. = 468,75 грн. 07.2009 р. - 09.2009 р. - 630 грн. 25 % - 157,50 х 3 міс. = 472,50 грн. 10.2009 р. - 650 грн. 25 % - 162,50 х 1 міс. = 162,50 грн. 11.2009 р. - 12.2009 р. - 744 грн. 25 % = 186 х 2 міс. = 372 грн. 01.2010 р.- 03.2010 р. - 869 грн. 25 % = 217,25 х 3 міс. = 651,75 грн. 04.2010 р. - 06.2010 р. - 884 грн. 25 % = 221 х 3 міс. = 663 грн. 07.2010 р. - 09.2010 р. - 888 грн. 25 % = 222 х 3 міс. = 666 грн. 10.2010 р. - 11.2010 р. - 907 грн. 25 % = 226,75 х 2 міс. = 453,50 грн. 12.2010 р. - 922 грн. 25 % = 230,50 х 1 міс. = 230,50 грн. 01.2011 р. - 03.2011 р. - 941 грн. 25 % - 235,25 х 3 міс. = 705,75 грн. 04.2011 р. - 09.2011 р. - 960 грн. 25 % = 240 х 6 міс. = 1440 грн. 10.2011 р. - 11.2011 р. - 985 грн. 25 % - 246,25 х 2 міс. = 492,50 грн. 12.2011 р. - 1004 грн. 25% = 251 х 1 міс. =251 грн. 09.2013 р. 12.2013 р. 1218 грн. 25 % =304,50 х 4= 1218 грн. 01.2014 р. 12.2014 р.- 1218 грн. 25%= 304,50 х12 = 3654 грн., всього на загальну суму 13973,50 грн.. Судові витрати у виді судового збору згідно з вимогами ст.88 ЦПК України і закону «Про судовий збір», виходячи із задоволеної ціни позовів і їх кількості в сумі 487,20 грн., підлягають стягненню з відповідача в користь держави. Вимоги позивачів щодо негайного виконання рішення в повному обсязі підлягають до часткового задовольнення з врахуванням доводів відповідача згідно з вимогами ст. 367 ч.1 п.2 ЦПК України , тобто в межах середньомісячного заробітку визначеного в сумах у довідках виданих відповідачем.

Outcome: partial