Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 09.04.2008 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 43,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним і банком кредитний договір. В порушення умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав належним чином. У зв'язку з цим, станом на 31.10.2017 року виникла заборгованість в сумі 105903,71 гривень, з яких: 9908,98 гривень - заборгованість за кредитом; 95994,73 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Одночасно з позовною заявою позивач подав заяву про підтримання позову та розгляд справи за відсутності їх представника. Від відповідача до суду надійшли заперечення на позовну заяву (відзив), в якому відповідач заперечував проти задоволення позову посилаючись на безпідставне підняття позивачем в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом. Долучені позивачем до позовної заяви складові договору не містять його підписів. Позивачем не було ознайомлено його з Умовами і Правилами надання кредиту. Також відповідач заявив про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності. Позивачем мало місце надання відповіді на заперечення (відзив), згідно якої між сторонами був укладений письмовий кредитний договір, який складався з кількох документів та був договором приєднання, яким, серед іншого, було обумовлено процентну ставку в розмірі 43,20% на рік. При укладанні договору відповідач був ознайомлений із усіма складовими договору та погодився на всі наявні в ньому умови. Позов було пред'явлено в межах строку позовної давності. Відповідачем було отримано декілька кредитних карток, остання з яких має строк дії до останнього дня місяця жовтня 2017 року. Підвищення процентної ставки було обумовлено договором. В наданому поясненні на відзив на заперечення (заперечення) відповідач зазначив що останній платіж по кредитному договору ним було здійснено у вересні 2014 року, після здійснення даного платежу працівник банку забрав платіжну картку, відповідач не мав картки позивача з того часу як звільнився з роботи в 2014 році. Зазначений у виписці платіж від 10.04.2015 року він не здійснював. В судове засідання відповідач та його представник не з'явились, від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відстуність позивача, просив відмовити в задоволені позову в зв'яку зі спливом строку позовної давності. Дослідивши наявні у справі матеріали (розрахунок заборгованості за договором станом на 31.10.2017 року; Умови і Правила надання банківських послуг; копію заяви від 09.04.2008 року; довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти; копію банківської ліцензії; копію витягу з статуту; довідки ТОВ «ПДСП-10» від 22.02.2018 року; виписка по особовій картці на [PERSON] за період з 01.04.2008 року по 26.03.2018 року; повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» від 27.03.2018 року; Наказ шаблон №906 СП-2014-6915682 від 18.08.2014 року "Про важливі зміни в процедурі оформлення і тарифах по кредитним карткам в Приватбанку; Наказ шаблон №906 СП-2015-6552838 від 18.02.2015 року "Про актуалізацію тарифів по карткам "Універсальна", "Універсальна GOLD", картці Юніора та елітним карткам; копію поштового реєстру), суд приходить до висновку про необхідність відмови в задовленні позову. З наявної в матеріалах справи заяви позичальника (а.с.18) вбачається, що 09 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки 3 роки. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки клієнта [PERSON] (а.с.19) відповідачу на протязі 2008-2013 років збільшувався кредитний ліміт. Із наданого банком розрахунку (а.с.13-17) вбачається, що відповідач порушив умови договору, не сплачував нараховані банком відсотки, не погашав взяту суму кредитного ліміту, у наслідок чого станом на 31.10.2017 року виникла заборгованість в сумі 105903,71 гривень, з яких: 9908,98 гривень - заборгованість за кредитом; 95994,73 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом. Відповідно до статей 526, 530, 1054 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час розгляду справи відповідач заявив про застосування позовної давності. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Згідно реєстру поштових відправлень (а.с.83) позивач направив позов до суду 30.01.2018 року. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по кредиту відповідачем було здійснено 10.04.2015 року. Проте, дані обставини заперечувались відповідачем, при цьому зазначаючи, що останній платіж ним було здійснено у вересні 2014 року (пояснення на відзив на заперечення - а.с.111-112). Підтвердження обставин здійснення відповідачем платежу 10.04.2015 року свідчило б про обставини переривання строку позовної давності. У постанові Верховного Суду України у справі за № 6-1457цс16 від 09.11.2016 зазначено, що вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, коли такі дії здійснено уповноваженою на це особою, яка представляє інтереси боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. Тому, не можна вважати належним доказом переривання строку позовної давності лише наданий банком розрахунок, без надання квитанцій, касових ордерів та іншого підтвердження щодо здійснення платежів по погашенню заборгованості після отримання кредитних коштів саме відповідачем та про визнання ним боргу. Відповідач категорично заперечує вчинення таких дій, а позивач на спростування такого твердження жодних доказів не надав. Таким чином, судом вважаються доведеними лише обставини здійснення останнього платежу відповідачем 10.09.2014 року, обставини щодо здійснення останнім платежу 10.04.2015 року є недоведеними належними та допустимим доказами (ст.ст. 77,78 ЦПК України). Оскільки відповідач з вересня 2014 року припинив виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише 30 січня 2018 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, про застосування якої просив відповідач. Крім того суд вважає не доведеними доводи позивача щодо отримання відповідачем платіжної карти зі строком дії до останнього дня жовтня 2017 року, оскільки останнім не надано доказів особистого отримання відповідачем відповідної картки (розписка тощо), з урахуванням заперечення відповідача щодо обставин користування карткою після 2014 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку про те, що у позові необхідно відмовити у зв'язку з закінченням строку позовної давності. При цьому, в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які перешкодили позивачу вчасно пред'явити позов. Зважаючи на це, підстави для поновлення позивачу строку позовної давності відсутні. На підстав викладеного та

Outcome: dismissed