Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-12 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на малолітню дитину. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 25 березня 2005 року між нею та відповідачем був укладений шлюб, у відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 363. Зазначає, що від даного шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Вказує на те, що з січня 2018 року їхні шлюбно-сімейні відносини з відповідачем припинилися. З того часу вони фактично не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства та сімейного бюджету і взагалі проживають за різними адресами. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки в них різні та несумісні характери і між ними немає взаєморозуміння. В нас пропало взаємно почуття поваги та любові. Між ними часто та неодноразово виникали сварки. Зазначає, що відповідач жодним чином не бере участі в утриманні їхньої сімї, не забезпечує її матеріально. Вказує на те, що даний шлюб носить лише формальний характер, та щодо примирення з відповідачем вона категорично заперечує. Зазначає, що стосовно місця проживання їхнього спільного сина, то фактично з відповідачем спору немає, оскільки, він байдуже до нього ставиться, відповідач про сина не піклується і не бере участі в його вихованні, матеріальну допомогу не надає. Просить суд розірвати шлюб, між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] Крім цього просить суд стягнути з [PERSON]Б на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/2 частини від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та стягнути судові витрати та оплату за правову допомогу адвоката. У судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилася, проте до суду подала письмову заяву про розгляд справи без її участі; позовні вимоги підтримає в повному обсязі, та просить не надавати термін для примирення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та визнання позову\~ в повному обсязі. За ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як вказує ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду немає. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, згідно свідоцтва про шлюб серії 1-МИ № 000439 від 25.03.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції актовий запис № 363 сторони по справі уклали шлюб. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії 1-МИ № 229519 від 28 липня 2015 року [PERSON] [INFO] являється дитиною сторонами по справі. Судом встановлено, що згідно довідки №3103 від 20.06.2018 року виданої ПП «Садгора-Сервіс» за адресою м.Чернівці вул. Учительська, 36, зареєстровано [PERSON] та [PERSON] Судом встановлено, що згідно довідки №3104 від 20.06.2018 року виданої ПП «Садгора-Сервіс» за адресою м.Чернівці вул. Учительська, 36/1, зареєстровано [PERSON]Б та [PERSON] Судом встановлено, що згідно довідки № 322 від 19.06.2018 року виданої Чернівецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 37 [PERSON] працює на посаді вчителя математики та інформатики. Судом встановлено, що згідно довідки № 841 від 22.06.2018 року виданою Управлінням освіти Чернівецької міської ради [PERSON] за період з 01 грудня 2017 року по 31 травня 2018 року отримав загальну суму доходу в розмірі 61222 грн. 44 коп. Судом встановлено, що згідно довідки № 321 від 19.06.2018 року виданої Чернівецькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 37 [PERSON] навчається в 4-Б класі Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 37 Як вбачається з ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Ч. 1 ст. 105 СК України вказує, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя або одного з них. Статтею 109 СК України передбачено, що шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч.1ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. На підставі ст. 113 СК України особа має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Частиною 3 ст.115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Сторони по справі разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Подружнє життя не склалося, шлюбні відносини припинені. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що між сторонами втрачено почуття кохання та поваги один до одного. Сім'я розпалася та існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, шлюб підлягає розірванню. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Шлюб це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивачка скористався даним правом та звернувся до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Згідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 8 ЗУ "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно зі ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Згідно з ч. 1 ст. 181 СК способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Згідно положеньст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з частиною другою статті 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні у грошовій і (або) натуральній формі. Частиною третьою статті 181 СК України передбачено можливість стягнення за рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів). Враховуючи те, що відповідач проживає окремо, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх малолітньої дитини. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів ; інші обставини, що мають значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В силуст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У відповідності до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи те, що відповідач проживає окремо і участі в утриманні своєї дитини в повному обсязі не приймає, інших дітей на утриманні відповідач не має, при цьому домовленість між позивачем та відповідачем про сплату аліментів на утримання дитини відсутня, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх малолітньої дитини в розмірі розмірі 1/2 частки доходу від усіх видів його заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, суд дійшов висновку, що стягнення з відповідача аліментів на утримання позивача не буде обтяжливим для відповідача. Оскільки при зверненні з даним позовом до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. за позовними вимогами про стягнення аліментів, а позов задоволено, то суд вважає, що згідно вимог ст.141 ЦПК України ці витрати належить стягнути з відповідача на користь держави, а щодо позовних вимог про розірвання шлюбу відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню в рахунок повернення витрат по сплаті судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved