Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсними положення п. п. 33.3 п. 33 договору іпотеки квартири № LVH9GA00000131, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Журомською Маєю Вікторівною 17.09.2007 про те, що: "В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Іпотекодавці надали в іпотеку нерухоме майно (Предмет іпотеки), а саме: трьох кімнатну квартиру загальною площею 67,8 кв.м, житлова площа 39,4 кв.м. Предмет іпотеки належав іпотекодавцю [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування квартири, посвідченого Шостою Львівською державною нотаріальною конторою 29.08.2005 за реєстровим № 2-1772 та зареєстрованого у Обласному комунальному підприємстві Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" 05.09.2005, реєстраційний номер 10493638. Предмет іпотеки передається в іпотеку з невід'ємними приналежностями, які знаходяться в ньому. Предмет іпотеки зареєстрований у встановленому законом порядку, як окремий виділений в натурі об'єкт права власності. Предмет іпотеки знаходиться за адресою [ADDRESS]. Цільове призначення Предмета іпотеки жила нерухомість. Іпотекодавець свідчить, що квартира є її особистою приватною власністю, так як безоплатно набута нею в результаті дарування". Обґрунтовує позов тим, що 27 березня 2016 року [PERSON] стало відомо про те, що 17.09.2007 за укладеним між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (іпотекодержатель), [PERSON] (іпотекодавець) та [PERSON] (іпотекодавець) договором іпотеки квартири № LVH9GA00000131 в іпотеку Банку передано квартиру [ADDRESS]. Про наведене позивач дізнався із ухвали ВССУ від 18.01.2016, якою залишено без змін рішення апеляційного суду Львівської області від 11.09.2015 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки квартири LVH9GA00000131 від 17.09.2007. Зазначає, що [PERSON] народився [INFO], [PERSON] є матір'ю позивача, на дату укладення договору позивачу виповнилось лише 15 років. З 1992 року позивач разом із матір'ю без реєстрації постійно проживали у квартирі [ADDRESS], про що свідчить акт АОСББ "Сихівчани" від 02.06.2016 та табель досягнень у навчанні за 2006/2007 роки. Покликається на те, що його мати без згоди органу опіки та піклування вчинила вказаний правочин, чим порушила право позивача на користування квартирою, як члена сім'ї власника. Відсутність вказаної згоди є безумовною підставою для визнання недійсним п.п. 33.3 п. 33 договору іпотеки квартири № LVH9GA00000131 від 17.09.2007, адже після припинення дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого, як забезпечення кредитів в іноземній валюті "ПАТ КБ "ПриватБанк" зверне до виконання рішення суду, що набрало законної сили, реалізує квартиру, в силу чого позивач втратить право користування вказаною квартирою. Просить в судовому порядку визнати недійсним п. п. 33.3 п. 33 договору іпотеки квартири № LVH9GA00000131 від 17.09.2007 року, вирішити питання судових витрат. Представник позивача [PERSON], діючи згідно довіреності (а.с.35) в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, дав пояснення аналогічні, викладеним у фабулі позовної заяви, просить позов задоволити і відступити від правової позиції, висловленої Верховним Судом України 11.05.2016, поновити строк звернення до суду і захистити права позивача, матір якого уклала правочин без згоди органу опіки та піклування, чим порушила права неповнолітнього на користування житлом. Просить врахувати, що позивач не був стороною укладеного договору і про існування такого дізнався від матері після ухвалення судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Представник відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" [PERSON], діючи згідно довіреності, в судовому засіданні позов заперечив. Вказав, що не доведено фактупроживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] на дату укладення договору іпотеки. Пояснив, що позовні вимоги заявлено по досягненню позивачем 25 річного віку, відтак норми права, що охороняють права дитини не можуть обґрунтовувати позову заявленого з підстав надуманого порушення права в майбутньому. Зазначив, що оспорюваний договір не зменшує жодних прав позивача як члена сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.Вказав, що підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина є виключно порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору. Просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала суду заяву про визнання позову, просить слухати у її відсутності. Представник Органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради [PERSON], діючи згідно довіреності №34 від 06.01.2017, вважає позов підставним. Вказала, що для розпорядження майном, право проживання в якому має дитина, необхідний дозвіл органу опіки і піклування. Треті особи [PERSON]., [PERSON] явку в судове засідання не забезпечили. Від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутність,позов визнає. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності осіб, які не прибули, повідомлялись належно про день та час розгляду справи. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно статті 10 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтями 57 і 60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З копії свідоцтва про народження вбачається, що позивач народився [INFO], його батьками зазначені [PERSON], [PERSON], на час звернення до суду позивачу виповнилось повних 24 роки (а.с.29) Встановлено, що 17 вересня 2007 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (після зміни найменування - ПАТ КБ "ПримватБанк") та [PERSON], третьою особою по справі, укладено кредитний договір № LVH9GA00000131, за умовами якого Банком надано кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії кошти в сумі 127 600,00 доларів США в обмін на зобов'язання позичальника щодо повернення кредиту та сплати всіх належних сум за таким в порядку та на умовах встановленим договором. Цього ж 17 вересня 2007 року з метою забезпечення виконання даного зобов'язання між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" (після зміни найменування - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", іпотекодержатель), [PERSON] (іпотекодавець), третьою особою по справі та відповідачем [PERSON] (іпотекодавець) укладено договір іпотеки квартир № LVH9GA00000131. В іпотеку Банку матір'ю позивача [PERSON] передано квартиру [ADDRESS] (п. п. 33.3 п. 33 договору).(а..с.20-25) Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до Пленуму Верховного Суду України в п.5 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що договір іпотеки підписаний матер'ю позивача, третьою особою [PERSON] та ЗАТ КБ "ПриватБанк", нотаріально посвідчений, тобто за правилом ч. 1 ст. 638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Отже, правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинено батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування щодо майна, право на яке має дитина, тобто у випадку звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення. Згідно зі статтею 9 Закону України "Про іпотеку" іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. Поряд з цим, діюче законодавство, а саме ні ЦК України, як і спеціальний Закон України "Про іпотеку" не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку. Передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статтею 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. З'ясовано, що за пунктом 12.7 договору іпотеки сторони обумовили, що відносно предмету іпотеки відсутні вимоги третіх осіб, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. З довідки №8263 від 19.12.2016 вбачається, що позивач [PERSON] як співвласник зареєстрований у квартирі [ADDRESS], датою реєстрації зазначено 20.11.1991 рік. Із п. 36 договору іпотеки "Юридичні адреси та реквізити сторін" вбачається, що при укладені договору нотаріусом посвідчено місце реєстрації та проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Вказана обставина представником позивача не оспорювалась. З рішення колегії судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 11.09.2015 вбачається, що позов ПАТ КБ "ПриватБанк" задоволено, в рахунок погашення заборгованості в розмірі 126 559,06 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та на квартиру [ADDRESS]. (а.с.13-19) Позивач посилається на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, яке є в його користуванні. На думку суду, сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Суд відхиляє покликання позивача в підтвердження позову на копію акту, складеного АОСББ "Сихівчани" від 02.06.2016, з якого вбачається, що позивач з батьками проживав з 1992 року по дату складення акту без реєстрації у квартирі [ADDRESS], а також на табель досягнень у навчанні за 2006/2007 роки в школі, розташованій на території Сихівського району м.Львова. На думку суду, акт, котрий складений зі слів сусідів, а також навчання позивача у школі, не може бути підставою для задоволення позову. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На переконання суду, на час укладення іпотечного договору, частина положень котрого оспорюється, позивач був співвласником іншого житла, де і був зареєстрований, у зв'язку з чим дозвіл органу опіки та піклування на укладення матер'ю позивача помешкання ([ADDRESS]) в іпотеку не був потрібен. Більше того, як на час ухвалення рішення апеляційної інстанції, яким звернуто предмет іпотеки в рахунок заборгованості, так і на час звернення до суду з даним позовом позивач є повнолітнім. Отже, відсутність згоди органу опіки та піклування при укладенні договору іпотеки матері'ю позивача не призвело до погіршення житлових прав дитини, не звузило його прав як неповнолітньої дитини, оскільки позивач був зареєстрований на адресою спільно з батьком, у 2004 році став співвласником 1/3 частки квартири спільно з батьком. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок перелічених доказів у їх сукупності в контексті вимог статей 177 СК України, статті 17 Закону України "Про охорону дитинства" та статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей"суд приходить до висновку, що дійсним місцем проживання та реєстрації позивача на дату укладення договору іпотеки була квартира [ADDRESS], де він є співвласником 1/3 частин разом з батьком. Тому передача матір'ю позивача в іпотеку Банку квартири [ADDRESS], що є її особистою приватною власністю, набутою в результаті дарування, жодних прав позивача не порушила, дозволу органу опіки і піклування при укладенні правочину не потребувалось. Визнання відповідачем [PERSON] позову не може прийматись до уваги судом, як юридично-вагома обставина, приймаючи до уваги правовий статус останньої як іпотекодавця за оспорюваним договором іпотеки, і розцінюються судом як намагання відповідача в такий спосіб захистити власні інтереси від наслідків, які можуть настати в майбутньому, але не настали на даний час. Тим більше, як видно з матеріалів справи, відповідач [PERSON] на час укладення договору іпотеки була учасником релігійної організації "Посольство Боже", пасторами якої є [PERSON], [PERSON], на даний час відповідач є потерпілою в межах кримінального провадження відносно пасторів церкви за ч.4 ст.190 КК України, на час розгляду даної справи судовий розгляд триває. Згідно ст. 3 ЦПК України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У разі порушення права особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду такого порушення, натомість вказаний позов пред'явлено з обґрунтуванням порушення права в майбутньому, чого чинним процесуальним законодавством не передбачено. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позову про визнання недійсним положень договору іпотеки, оскільки укладення хоч і відбулось без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте, це не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження права позивача на квартиру [ADDRESS] Представник відповідача просив застосувати позовну давність під час розгляду справи. Оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог, тому у задоволенні позовних вимог відмовляє саме з цих підстав. На підставі ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" та ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей",

Outcome: dismissed