Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

[PERSON] в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування - Служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації. Свої вимоги, з врахуванням відповіді на відзив, обґрунтовує тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірваний в судовому порядку. У спільному житті у них народилася одна дитина: син - [PERSON], [INFO]. Зазначає, що за час шлюбу вони з відповідачем [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру за адресою: [ADDRESS], де стали проживати разом та де було зареєстровано місце проживання [PERSON] та [PERSON] Однак, 26.05.2016 року коли позивач прийшла додому після прогулянки з дитиною, [PERSON] не впустив її з дитиною в квартиру і силоміць забрав у неї ключі від квартири. Позивач змушена була піти з сином тимчасово жити до своєї матері за адресою: [ADDRESS]. Всі її подальші спроби потрапити до квартири закінчувалися побоями зі сторони чоловіка. Вказує, після затримання 20.01.2017 [PERSON] за підозрою у вчиненні злочину вона спробувала повернутися жити в спірну квартиру, однак відповідач [PERSON] чинила їм перешкоди в користуванні квартирою як до цього чинив їх [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.08.2017 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], який діє в інтересах [PERSON], треті особи служба у справах дітей Луцької РДА, [PERSON], про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. На підставі наведеного, просить вселити малолітнього [PERSON] в квартиру [ADDRESS] У поданому у встановлений судом строк відзиві представник відповідача позов заперечив. Посилається на положення Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та чинного законодавства України, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, оскільки відповідач [PERSON] є єдиним власником спірної квартири. З копії будинкової книги для прописки (реєстрації) громадян, які проживають по [ADDRESS] вбачається, що у вищевказаній квартирі зареєстрований малолітній [PERSON] Ні матір, ні батько малолітнього за вказаною адресою не зареєстровані, а відтак, з врахуванням положень ст. 29 ЦК України підстав для задоволення позову немає. Ухвалою суду від 11.06.2018 року позивачу відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору та позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків - сплати судового збору. У наданий строк позивачем подано до суду заяву про усунення недоліків, додано квитанцію про сплату судового збору. Ухвалою суду від 11.06.2018 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, відповідь на відзив підтримав з підстав у них зазначених. Суду пояснив, що позивач проживає з малолітнім сином за місцем її реєстрації, а оскільки син зареєстрований у спірній квартирі, має намір вселити його у вказану квартиру. Також підтвердив, що батько дитини [PERSON] не є власником спірного житла, та у ньому немає жодних речей позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється власником квартири [ADDRESS] Малолітній [PERSON] є її онуком. Також вказала, що має намір продати квартиру, оскільки на власний розсуд може розпоряджатися належним її майном. Просила відмовити в задоволенні позову, з підстав, зазначених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні відзив на позовну заяву підтримав, надав пояснення аналогічні до викладених у ньому. Суду пояснив, що оскільки, місце проживання дитини визначено разом з матір'ю, батьки [PERSON] не є власниками, не зареєстровані та не проживають у спірній квартирі та момент складення акту обстеження умов проживання речей дитини у квартирі немає, тому і підстав для вселення немає. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, повідомлений судом належним чином, на даний час перебуває у Державній установі «Луцький слідчий ізолятор». Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, вказала, що задоволення позову буде відповідати інтересам дитини. Також зазначила, що на даний час, заяви про визначення місця проживання дитини до служби у справах дітей не надходило. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення. Частиною 4 статті 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, закріплено принцип, згідно з яким дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю (принцип 6). Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М. С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Такий правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 04.04.2018 у справі № 756/2109/16-ц. Судом встановлено, що [PERSON] та відповідач [PERSON] 21.03.2013 зареєстрували шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2016 року розірвано (а.с. 6, 11). Від даного шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] (а.с. 7). В березні 2015 року місце проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] було зареєстровано у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS]. В подальшому, 21.08.2017, знято з реєстрації місце проживання [PERSON] за цією адресою (а.с. 9-10, 73-75). Вищевказана квартира належить на праві власності відповідачу [PERSON] (а.с.69-71), яка являється бабусею малолітнього [PERSON] Позивач проживала за вказаною адресою разом з чоловіком, а після народження сина разом і з сином в період часу з кінця 2014 року по травень 2016 року, що не заперечується відповідачем. Судом встановлено, що починаючи з травня місяця 2016 року відповідач [PERSON] почав чинити перешкоди в користуванні житловим приміщенням - не допускав її разом з її малолітнім сином у квартиру, що супроводжувалося сварками та нанесенням побоїв. У зв'язку з чим позивач зверталася з відповідними заявами до поліції, що підтверджується наданими дослідженими судом письмовими доказами (а.с. 85-86). В період часу з травня 2016 року і по даний час позивач разом з малолітнім сином у спірній квартирі не проживають, а проживають у квартирі матері позивача за адресою: [ADDRESS], де також зареєстрована [PERSON] З 20 січня 2017 року відповідач [PERSON] перебуває в Луцькому слідчому ізоляторі. Власник квартири, в якій зареєстроване місце проживання малолітнього [PERSON], не допускає його разом з матір'ю у квартиру. Між [PERSON] та [PERSON] склалися неприязні відносини, у зв'язку з чим малолітній [PERSON] фактично позбавлений можливості проживати у спірному житлі. Наведені вище обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.07.2017 року (а.с. 14-15) та постановою Апеляційного суду Волинської області від 12.09.2018 року (а.с. 96-98), якими підтверджено право малолітньої дитини [PERSON] на користування вищевказаним житлом, що згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. За змістом вищезазначених норм закону, реалізація права дитини, яка не досягла десяти років, щодо місця свого проживання залежить від домовленості батьків. В даному випадку між батьками дитини склалися неприязні відносини, внаслідок чого неповнолітній [PERSON] після розірвання шлюбу між сторонами у жовтні 2016 року протягом декількох років постійно проживає із своєю матір'ю [PERSON] за її зареєстрованим місцем проживання у [ADDRESS]. Батько дитини [PERSON], хоч і був зареєстрований у спірному житлі, проте, на даний час фактично там не проживає, так як, знаходиться у слідчому ізоляторі у зв'язку із наявністю щодо нього кримінального провадження. Отже, відповідач [PERSON] з поважних причин не проживає у спірній квартирі, а відтак проживання малолітнього [PERSON] разом із своїм батьком зараз неможливо, а тому, на даний час місцем проживання дитини в силу вимог ч.4 ст.29 ЦК України являється місце проживання його матері [PERSON] Із змісту ч.4 ст.29 ЦК України, ч.1 ст.160 СК України, в їх системному зв'язку, також слідує, що місце проживання дитини, що не досягла десяти років, нерозривно пов'язано із місцем проживання одного із батьків, а не навпаки. Тому суд відхиляє за безпідставністю доводи представника позивача [PERSON] про можливість проживання [PERSON] у спірному житлі разом із малолітнім [PERSON] у разі вселення останнього у спірне житлове приміщення, оскільки, мати дитини [PERSON] права користування чи іншого речового права на це житлове приміщення не має і, як встановлено в ході судового розгляду, власник квартири [PERSON] не надає згоди на проживання [PERSON] Безпідставними є також посилання представника органу опіки та піклування [PERSON] на факт висловлення згоди [PERSON] на проживання свого сина у спірному житлі, що зафіксовано у акті обстеження житлових умов від 05.07.2016 року (а.с.87), оскільки, як було зазначено вище, батько дитини там вже не проживає, а також відсутні будь-які речі дитини. Таким чином суд вважає, що вселення малолітньої дитини [PERSON] у спірне житлове приміщення на даний час не буде відповідати найкращим інтересам дитини. У зв'язку з цим на підставі ч.6 ст.19 СК України суд не погоджується із висловленою в судовому засіданні позицією органу опіки та піклування про доцільність задоволення позову. При цьому суд враховує ту обставину, що [PERSON], досягнувши 14-річного віку зможе самостійно обрати собі місце проживання, в тому числі за місцем реєстрації свого проживання у [ADDRESS] Враховуючи вищенаведені норми закону, обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю вимог.

Outcome: dismissed