Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

представник позивача просить суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право на користування житлом у будинку [ADDRESS], зобов'язати орган реєстрації - Кагарлицький районний сектор Управління Державної міграційної служби України зняти з реєстрації [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS], посилаючись на те, що відповідача по даній справі являється йому дочкою. На праві особистої власності йому належить житловий будинок, розташований в [ADDRESS], де зареєстрована відповідачка по справі, що стверджується копією будинкової книги. Але відповідачка, як член сім'ї в даному будинку не проживає без поважних причин з квітня місяця 2014 року по теперішній день. Вона залишила роботу і поїхала в невідомому йому напрямку, на зв'язок не виходить і місце її проживання нікому не відомо . Згідно ст. 405 ч. 2 ЦК України - член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом . Той факт, що відповідачка дійсно не проживає без поважних причин в будинку [ADDRESS], власником якого являється він, стверджується актами, складеними депутатом Кагарлицької міської ради від 15. 05. 2014 р., 19.08.2014 р., 14.03.2015 року. Факт відсутності відповідачки понад один рік без поважних причин в його будинку можуть ствердити в суді свідки: [PERSON] та [PERSON]. Таким чином відповідачка понад один рік без поважної причини не проживає і не користується житлом у його будинку, а тому у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом. Відповідач [PERSON] в засідання суду не з'явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є розписка про отримання судової повістки, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що представник третьої особи в засідання суду не з'явився без поважних причин і ухвалює рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Вислухавши представника позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити частково. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з-приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Згідно ч.1 ст. 11 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України). Згідно ст.15 Цивільно-процесуального Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно договору дарування житлового будинку від 07 травня 2014 року позивач [PERSON] отримав у дар від [PERSON] житловий будинок [ADDRESS], що підтверджується копією договору дарування. Відповідач [PERSON] є дочкою позивача. Враховуючи те, що відповідач не подала суду доказів на спростування позовним вимог позивача, а тому відповідача слід визнати такою, що втратила право проживання та користування будинком [ADDRESS]. Депутат Кагарлицької міської ради шостого скликання тричі проводив обстеження та ним було складено три акти про те, що ним обстежено житлові умови проживання власника будинку [ADDRESS] [PERSON], де виявлено відсутність його дочки [PERSON], яка зареєстрована у даному будинку, з 15 квітня 2014 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що відповідача не бачать у житловому будинку [ADDRESS] з квітня 2014 року, тобто з того часу як вона поїхала в м. Київ. Частина 1 статті 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв'язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Водночас відповідно до ст. 7 вказаного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, як випливає із указаних норм права, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1 )позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням, 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Так, зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи той факт, що відповідач відсутня понад один рік у будинку [ADDRESS], що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, то суд прийшов до висновку, що відповідачка втратила право користування зазначеним вище житловим будинком. Щодо вимог позивача про зняття відповідача з реєстрації за адресою: [ADDRESS] то вказані вимоги позивача не підлягають до задоволення з наступних підстав. Крім того, згідно Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язанні із зняттям з реєстрації місця проживання. Відповідно до ст..7 даного Закону зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду про : 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Зі змісту нормативно-правового акта убачається, що рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням за законом є самостійною підставою для зняття особи з реєстраційного обліку місця проживання, тому суд позивачу в цій частині вимог відмовляє. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: partial