Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: м. Бердичів, вул. Крупської, 7а. Позовні вимоги мотивують тим, що [PERSON] є власником 43/100 ідеальних частин житлового будинку, а [PERSON] є власником 67/100 ідеальних частин житлового будинку № 7а по вул. Крупської в м. Бердичеві. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 13.03.2013 року шлюб між ними розірвано. На момент розірвання шлюбу [PERSON] мала іншого чоловіка, створила нову сім"ю, та проживає за іншою адресою з новим чоловіком, але при цьому формально залишається проживати за адресою: [INFO]. Після розірвання шлюбу минуло більше трьох років, майнових спорів про поділ майна не було. Особистих речей відповідачки в будинку немає. Відповідачка добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажає. Реєстрація відповідачки в даному будинку позбавляє їх права в повній мірі розпоряджатися належною їм власністю. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. В судове засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, причину неявки суду не повідомила, про день розгляду справи повідомлена належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в її відсутності до суду не надала. В звязку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Зі згоди позивача [PERSON], та представника позивача [PERSON] - [PERSON], суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Зясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 43/100 ідеальних частин житлового будинку, а [PERSON] є власником 67/100 ідеальних частин житлового будинку № 7а по вул. Крупської в м. Бердичеві, що підтверджується договором дарування від 15.05.2015 року, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, актом прийняття будинку в екслуатацію(а.с. 12 -14). У будинку за вище вказаною адресою крім позивачів з 28.02.1997 року також зареєстрована відповідачка - [PERSON], що підтверджується копією будинкової книги, довідкою МК ВЖРЕП - 7 від 25.05.2016 року(а.с. 11, 16-18). [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, який рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 13.03.2013 року розірвано(а.с.20). Відповідачка не проживає в даному будинку протягом трьох років, що підтверджується копією акту МК ВЖРЕП № 7 від 13.09.2016 року(а.с. 41). Згідно відповіді АДП УДМС в Житомирській області [PERSON] змінила прізвище на Молот(а.с. 27). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(ст. 321 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ЖК до членів сім"ї наймача (власника) житлового приміщення віднесено дружину(чоловіка) власника житла, їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Ознака постійного проживання є обов"язковою умовою розуміння сім"ї. Згідно ст. 391 цього ж Кодексу, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідачка протягом останніх трьох років не користується даним житловим приміщенням, доказів того, що позивачі або інші особи, чинили їй перешкоди у користуванні спірним житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги, про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим будинком за адресою: м. Бердичів, вул. Крупської, 7а, підлягають задоволенню. Крім того, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачів судовий збір, оскільки його понесення підтверджено документально( а.с. 2- 3).

Outcome: approved