Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

14 вересня 2020 року представник позивача [PERSON] [PERSON] , звернувся в суд з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПРАТ «ПівнГЗК») про стягнення моральної шкоди, у зв`язку з ушкодженням здоров`я. В обґрунтування вказує, що в період його роботи у важких та шкідливих умовах праці: з 28.06.1968 по 09.03.1982 на посаді слюсара та водія на підприємстві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 24.05.1990 по 01.02.1991 на посаді слюсаря по ремонту автомашин та водієм Ганнівського рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 18.05.1992 по 25.09.1996 на посаді водія Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», з 25.09.1996 по 30.01.1997 на посаді тесляра Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ним отримано хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба першого ступеня, яка відповідно до акту розслідування виникла з вини роботодавця. Згідно висновку ЛТЕК від 20.11.1996р. вперше позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності в розмірі 20 % , рекомендовано санаторно-курортне лікування. 16.03.2001р. за висновком ЛТЕК остаточно встановлено 20% втрати працездатності на безстроковий термін. Вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи у важких та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювання, він неодноразово знаходився на лікуванні, позивач постійно відчуває стійкий біль, обмеження рухів в правому плечовому суглобі, судоми в пальцях рук та у м`язах ніг, біль в шийному відділі хребта; стан здоров`я не поліпшується, що викликає переживання, обмежений в спілкуванні з оточуючими, у вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки, просить стягнути з ПрАТ 200 000 грн. моральної шкоди. 15 вересня 2020 року ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Коноваленка М.І. було відкрито провадження у справі за вказаною позовною заявою та визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідач ПрАТ «Північний ГЗК» повідомлений про відкриття провадження та порядок розгляду справи належним чином, копія ухвали з додатками отримана 22.09.2020, що підтверджується поштовим повідомленням (а.с.25). 23.10.2020 на адресу суду надійшов відзив на позов разом з підтвердженням про направлення його копії позивачу. Представник відповідача позов не визнає в повному обсязі, який вважає безпідставним, та таким що суперечить закону. Також звертає увагу суду, що позивач був попереджений про шкідливість умов праці під розписку, за роботу в шкідливих умовах, позивач отримував пільги та компенсації, підвищену оплату праці та додаткові відпустки. Тривалість роботи позивача в шкідливих умовах залежить від самого працівника і лише працівник несе відповідальність за наслідки свого вибору. Працюючи в шкідливих умовах, позивач сам повинен дбати про свій стан здоров`я. Зазначає, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків №472, де вказано, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від інших будь-яких виплат. Крім того вважає, що позивачем не надано доказів спричинення шкоди, не обґрунтовано розмір моральної шкоди, сума не відповідає вимогам розумності та справедливості, просить відмовити в задоволенні позову. Просить застосувати строк позовної давності, так як минуло більш як три місяця із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (а.с.26-34). Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Позивач [PERSON] працював з 28.06.1968 по 09.03.1982 на посаді слюсара та водія на підприємстві «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 24.05.1990 по 01.02.1991 на посаді слюсаря по ремонту автомашин та водієм Ганнівського рудоуправління «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» ім. Комсомолу України, з 18.05.1992 по 25.09.1996 на посаді водія Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», з 25.09.1996 по 30.01.1997 на посаді тесляра Ганнівського рудоуправління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки, а саме записами в ній, та не оспорюється сторонами (а.с.8-12). Актом розслідування хронічного професійного захворювання (а.с.13), підтверджено що позивачу [PERSON] встановлено хронічне професійне захворювання вібраційна хвороба першого ступеня первинно та стійка втрата професійної працездатності в розмірі 20 % по вказаному захворюванню з 18.11.1996 по 01.12.1997, відповідно до ЛТЕК від 20.11.1996 р. (а.с.14). Згідно послідуючих висновків ЛТЕК відсоток стійкої втрати професійної працездатності позивача змінювався, висновком ЛТЕК від 16.03.2001 року встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 20% безстроково з 01.12.2000 (а.с.15). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого (а.с.16). Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Беручи до уваги роз`яснення, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до Акта розслідування професійного захворювання від 27.08.1996 року, причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота протягом 24 років 5 місяців в умовах шкідливих факторів: вплив на організм шкідливих виробничих факторів - вібрації, що перевищувала гранично допустимі норми (а.с.13). Із досліджених судом виписки з медичної карти стаціонарного хворого та санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, [PERSON] має професійне захворювання: - вібраційна хвороба першого ступеня, у зв`язку з чим має підтверджені скарги на біль та обмеження рухів в правому плечовому суглобі, судоми в пальцях кистей та мязах ніг, рук, пальцях стоп, біль в шийному відділі хребта, головний біль, схильність цифр АТ в бік зниження до 100/70мм рт.ст., підвищена мерзлякуватість кінцівок, напади побіління пальців кистей при охолодженні. Захворювання професійне (а.с.16). Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку нести відповідальність за шкідливі умови праці у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками ЛТЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв`язку із втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 20% починаючи з 18.11.1996 року. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 24 роки 05 місяців у шкідливих умовах виробничого середовища, йому вперше було встановлено 20 % втрати працездатності, який вподальшому не змінився, а лише встанолено безстроково, а також характер професійного захворювання, пов`язаного зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Так, як вже зазначалося вище, згідно зі\~ст. 440-1 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди\~не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до\~ст. 3 Закону України "Про оплату праці"\~мінімальна заробітна плата\~це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями\~3\~і\~8 Конституції України\~дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням\~ст. 83 ЦК Української РСР\~(у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно\~зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»\~мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5000,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 25000,00 грн., а максимальний 1000 000,00 грн. Оскільки після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як його постійно турбує біль та він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що перевищували нормативи (24 роки 5 місяців) виключно на ПрАТ «ПівнГЗК», що потягло втрату працездатності, вважає що позов слід задовольнити частково та стягнути з ПрАТ на користь позивача 36 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму, який обмежує суд при визначенні шкоди. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18\~Податкового кодексу\~України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно з пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, стягнута моральна шкода в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПрАТ на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі ст.ст.153 КЗпП України, п.11, 38 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р.,

Outcome: partial