Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] міжрайонний прокурор, в інтересах держави,\~звернувся до суду з зазначеним вище позовом. Ухвалою суду, занесеною до журналу судового засідання від 14.01.2016 року, у звязку з реорганізацією органів прокуратури було здійснено заміну позивача [PERSON] міжрайонну прокурату на належного позивача [PERSON] місцеву прокуратуру. В позові вказує на те, що\~\~ п. 5.10 рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014 року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» затверджено проект відведення земельної ділянки та передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0600 га,\~\~розташовану по вул. Курортна, 122-а в м. Бердянську для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ( присадибна ділянка), кадастровий номер 2310400000:07:002:0176. На підставі цього рішення державним реєстратором речових прав на нерухому майно 08.12.2014 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на цю земельну ділянку №30603045. Прокурор просить: визнати недійсним та скасувати п. 5.10 рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014р.; визнати недійсним свідоцтво про право власності №30603045 від 08.12.2014р.; скасувати рішення державного реєстратора індексний номер 17793043 від 08.12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку; зобовязати [PERSON] повернути земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська. Вважає, що рішення № 23 від 20.11.2014року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було прийнято [PERSON] міською радою з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 Земельного кодексу України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності». За повідомленням [PERSON] міської ради від 23.03.2015р. з посиланням на Генеральний план м. Бердянська, який був затверджений рішенням [PERSON] міської ради №8 від 25.06.2009р., земельна ділянка по вул.Курортна,122-а розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих. Відповідно до ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки остання знаходиться в межах міста [PERSON], в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря, на відстані 480 м від урізу води Азовського моря. А тому надання цієї земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку є порушенням вимог ст.60 Земельного кодексу України та ст.ст. 88,90 Водного кодексу України, якими передбачено, що земельні ділянки прибережних захисних смуг можуть передаватися лише на умовах оренди для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо. П. 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, встановлено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації. Однак у затвердженому спірним рішенням міської ради проекті землеустрою розміри і межі прибережної захисної смуги Азовського моря не враховано, що унеможливлює відведення такої земельної ділянки. Оскільки рішення № 23 від 20.11.2014року «Про передачу у власність та в оренду земельних ділянок громадянам» було прийнято [PERSON] міською радою з порушенням вимог ст.ст. 51,60,61,84,118 Земельного кодексу України, ст.ст.85,88,90 Водного кодексу України, п.2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, ст.ст. 12,19 ЗУ «Про планування та забудову територій», ст.ст. 1,16,17 ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», прокурор з посиланням на ст. 21,116 ЗК України, ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215 ЦК України просить визнати незаконним і скасувати це рішення. На підставі незаконно прийнятого рішення державним реєстратором реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції було здійснено реєстрацію прав власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], відповідачу було видано свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Посилаючись на ч.1 ст. 203, ч.1 ст. 215, ст..1212 ЦК України просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 08.12.2014р., зобовязати відповідача [PERSON] повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді м. Бердянська. Також, посилаючись на ч.3 ст.3, ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з метою належного виконання рішення суду просить скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Прокурор Святенький М.Г. позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень посилається на те, що рішення [PERSON] міської ради № 23 від 20.11.2014 року було прийнято з дотриманням вимог Земельного кодексу України та вимог Водного кодексу України. Відповідно до проекту землеустрою, який був поданий на затвердження [PERSON], спірна земельна ділянка відноситься до категорії земель житлової та громадської забудови, що підтверджується довідкою з державної статистичної звітності форми 6-зем. Тобто спірна земельна ділянка не відноситься до земель водного фонду, проект відведення та закріплення меж прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря [PERSON] міською радою не приймався. Рішення про віднесення цієї земельної ділянки до земель водного фонду не приймалося. Тому на час прийняття спірного рішення [PERSON] міська рада діяла в межах наданих їй повноважень. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.52). Причини неявки суду не повідомив, заперечень щодо позову не подав. Представник заінтересованої особи - реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції у судове засідання не зявився. Про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За\~\~ст. 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Статтями 2, 19 Закону України «Про охорону земель» визначено, що об'єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України. Відповідно до ст. 45 ЦПК України, прокурор має право, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді, в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою (заявою), брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подавати апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Відповідно до ст. 19 Конституції України, посадові особи органів державної влади зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до вимог ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад і передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Частинами першою та другою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни і юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку, відповідно до ст.125 ЗК України, виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" . Відповідно до ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом встановлено, що п. 5.10 рішення [PERSON] міської ради Запорізької області №23 від 20.11.2014р. (а.с.10) було затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою вул. Курортна, 122-а в м. Бердянську. Згідно з Генеральним планом міста [PERSON], який був затверджений рішенням [PERSON] міської ради №8 від 25.06.2009р. встановлено, що земельна ділянка по вул.Курортна,122-а розміщується частково на території магістральної вулиці загальноміського значення проектна №5 та частково на території реконструкції під забудову для обслуговування відпочиваючих, що підтверджується листом заступника міського голови [PERSON] ( а.с.16). Як вбачається із ситуаційної схеми місцезнаходження земельної ділянки (а.с.13), складеної інженером-землевпорядником Державного агентства земельних ресурсів [PERSON], спірна земельна ділянка знаходиться в межах міста [PERSON], на відстані 480м. від урізу води Азовського моря ([PERSON] затоки). Згідно зі статтями 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі й землі водного фонду; віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Подібний порядок встановлено й для зміни цільового призначення земель, що згідно із частиною другою статті 20 ЗК України проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Відповідно до статті 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо. Згідно з частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними обєктами, болотами, а також островами; землі зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані обєкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню й належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції. Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством. Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування обєктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо (частина четверта статті 59 ЗК України). Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними обєктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними обєктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України. Крім того, за положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних обєктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України. Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Прибережні захисні смуги встановлюються на земельних ділянках усіх категорій земель, крім земель морського транспорту. Як зазначає представник відповідача проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги вздовж Азовського моря не розроблявся і [PERSON] міською радою не затверджувався. Але відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розміри встановлені законом. Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних обєктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час установлення водоохоронної зони. Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України в постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14, від 24.12.2014р. у справі №6-206цс, від 14 01.07.2015р. у справі №6-523 цс15. Таким чином, суд визнає, що спірне рішення прийнято [PERSON] міською радою незаконно, тому позовні вимоги про визнання цього рішення незаконним та про його скасування підлягають задоволенню. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого ст. ст. 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Спірна земельна ділянка розташована в адміністративних межах м. Бердянська Запорізької області. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» з 1 січня 2013р. землі державної та комунальної власності в Україні вважаються розмежованими. При цьому землями комунальної власності відповідних територіальних громад вважаються землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Враховуючи вищевикладене підлягають також задоволенню вимоги позивача про витребування з володіння [PERSON] земельної ділянки площею 0,0600га, яка знаходиться за адресою: м. Бердянська, вул. Курортна,122-а та передачі її територіальній громаді м. Бердянська. Судом також встановлено, що на підставі рішення [PERSON] міської ради №23 від 20.11.2014р. державним реєстратором реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції [PERSON] 08.12.2014 року за індексним номером 17793043 було прийнято рішення про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON] та відповідачу видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно №30603045 від 08.12.2014р. Щодо позовних вимог прокурора про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно №30603045 від 08.12.2014р. та про скасування рішення державного реєстратора від 08.12.2014 року за індексним номером 17793043 про реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], то ці вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно зі ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" . Відповідно до пункту 2 частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із частинами шостою, сьомою статті 9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» державний кадастровий реєстратор має доступ до всіх відомостей Державного земельного кадастру, самостійно приймає рішення про внесення відомостей до нього, надання таких відомостей, про відмову у здійсненні таких дій. Втручання будь-яких органів, посадових і службових осіб, громадян чи їх обєднань у діяльність державного кадастрового реєстратора, повязану зі здійсненням державної реєстрації земельних ділянок, забороняється. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів. Заінтересована особа не позбавлена можливості звернутися до відповідних органів у порядку, передбаченому чинним законодавством, щодо скасування державної реєстрації прав власності на земельну ділянку. Проте слід зазначити, що ні державний реєстратор, і реєстраційна служба [PERSON] міськрайоннього управління юстиції не були вказані прокурором як відповідачі у справі, у такому процесуальному статусі вони не були залучені до участі у справі, що унеможливлює прийняття рішення про зобовязання їх скасувати рішення про державну реєстрацію речових прав та визнати недійсним свідоцтво по право власності. Також суд зауважує на тому, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно не є за своєю правовою природою правочином, а є лише документом, що посвідчує право власності особи, а тому воно не може бути визнано недійсним з підстав, викладених у ч.1 ст.203 і ч.1 ст. 215 ЦК України, як того вимагає позивач. Відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 868 від 17.10.2013р., який був чинним на час здійснення державної реєстрації прав власності, а саме п. 24 цього порядку було передбачено, що у випадках, установлених законом, державний реєстратор органу державної реєстрації прав після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, відкриття відповідного розділу Державного реєстру прав та/або внесення записів до зазначеного Реєстру формує свідоцтво про право власності на нерухоме майно (далі - свідоцтво), оформляє його у двох примірниках, які підписує і засвідчує печаткою. Також суд не вбачає жодних перешкод для виконання рішення суду, оскільки у разі прийняття судом рішення про визнання незаконним і скасування рішення [PERSON] міської ради №23 від 20.11.2014 року, на підставі якого здійснено реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON], державний реєстратор, відповідно до вимог ч.2 ст. 26 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" зобовязаний внести до Державного реєстру прав запис про скасування державної реєстрації прав, що автоматично тягне за собою недійсність виданого відповідачу свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] міської ради необхідно стягнути судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 1378,00 грн., з [PERSON] (ІПН [NUMBER]) судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України у розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial