Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-17 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до Іллічівського міського суду з цивільним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії. У грудні 2016 року позовна заява була уточнена. Уточнені позовні вимоги позивачів обґрунтовані тим, що 23.05.2007 року між відповідачем та [PERSON], яка є відповідачем за позовом ПАТ «Державний Ощадний банк України» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з квартири, що є предметом іпотеки, було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 37, відповідно до умов якого відповідач зобовязувався надавати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії. В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено Договір поруки від 23.05.2007 року між відповідачем та [PERSON], та договір іпотеки нерухомого майна з [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Протягом розгляду судової справи позивачам стало відомо, що раніше,в різні періоди, вже були винесені судові рішення про стягнення на користь відповідача сум заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 37 від 23.05.2007 року, а також двічі проводились прилюдні торги з реалізації предмета Договору іпотеки нерухомого майна, які не відбулися у звязку із відсутністю бажаючих придбати це майно. Лот був знятий з торгів. Згідно ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження» відповідачу стягувачу, було запропоновано залишити за собою нереалізовану з прилюдних торгів нерухомість. У запропонований строк відповідач не заявив про таке бажання, у звязку із чим позивачі просять суд визнати іпотечний договір від 23.05.2007 р., посвідчений приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], укладений між ВАТ «Державний ощадний банк України» (на день розгляду справи - ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк», код ЄДРПОУ- 09328601) та [PERSON], [PERSON], [PERSON] на квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19, таким, що є припиненим. У грудні 2016 представник позивачів своєю заявою повідомив суд, що в провадженні Іллічівського міського суду Одеської області знаходиться цивільна справа № 501/286/14-ц, провадження 2/501/548/14, за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України», в особі філії Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» до, згідно уточненої позовної заяви, [PERSON], [PERSON],[PERSON],[PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON] за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору Органу опіки та піклування Іллічівської міської ради Одеської області, Головного управління ДМС в Одеській області, про виселення відповідачів з житлового приміщення - квартири № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19. Позовні вимоги у цій справі ПАТ «Державний ощадний банк України» обґрунтовані тим, що судові рішення прийняті у справах № 2-388/2010 від 13.04.2010 року та № 2-2602/10 від 8.12.2010 року, в частині звернення стягнення боргу на предмет іпотеки квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19, не можуть бути виконані у звязку із наявністю реєстрації у трикімнатній квартирі № 121 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON]К, у звязку із чим просив суд виселити відповідачів. Посилаючись на те, що цивільні справи № 501/4905/15-ц, провадження № 2/501/1940/15, та № 501/286/14-ц,провадження 2/501/548/14, стосуються одних і тих осіб та одного обєкта нерухомості, а також враховуючи те, що неможливо прийняти рішення по справі про виселення з квартири, що є предметом договору іпотеки під час визнання цього ж договору іпотеки припиненим та з метою процесуальної економії та повного зясування судом обставин обох справ, просив суд обєднати в одне провадження зазначені справи. Згідно ухвали суду від 9.12.2016 року справу № 501/286/14-ц, провадження 2/501/548/14, об'єднано в одне провадження із справою № 501/4905/15-ц, провадження № 2/501/1940/15 за позовом [PERSON]А та [PERSON], про визнання договору іпотеки припиненим та зобовязання вчинити певні дії. Справі присвоєно № 501/4905/15-ц, провадження № 2/501/1940/15. Сторони належним чином були сповіщені про дату та час слухання справи. В судовому засіданні представник позивачів підтримав позовні вимоги [PERSON] та [PERSON], викладені у позові, а також заперечив проти задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» про виселення, зокрема, з підстав передбачених ч.2 ст. 109 ЖК України (без надання іншого житла). Представник відповідача «Ощадбанк» заперечував проти задоволення позовних вимог позивачів, дав суду пояснення аналогічні викладеним у його письмових запереченнях на уточнену позовну заяву (т.2 а.с. 51-53). Свої заперечення обґрунтував положеннями ч. 3 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку», що є чинними на день розгляду справи. Також пояснив суду, що публічні торги з реалізації квартири були проведенні з порушенням, тому не слід вважати це за належне виконання судового рішення. Просив суд відмовити у задоволенні вимог позивачів, задовольнити позовні вимоги «Ощадбанку» та висилити позивачів. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 23.05.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено Договір відновлювальної кредитної лінії № 37 (т.1 а.с. 6-9, т.2 а.с.11-15), відповідно до умов якого відповідач зобовязувався надавати позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії в сумі 388 850 грн. на споживчі цілі під 18% річних та остаточним строком повернення 23.05.2017 року. 23.05.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за Договором відновлювальної кредитної лінії № 37 між ПАТ «Державний ощадний банк України» з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки нерухомого майна трикімнатної квартири, загальною площею 66,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посвідчений Приватним нотаріусом Іллічівського міського нотаріального округу [PERSON], що зареєстрований в реєстрі за № 7256 (т.1 а.с.10-12, т.2 а.с. 21-25). В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором було укладено Договір поруки від 23.05.2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] (т.2 а.с. 16-20). З підстав невиконання умов Договору відновлювальної кредитної лінії № 37, прострочення повернення кредиту та сплати процентів, у судовому порядку, на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] заборгованість у сумі 460051,86 грн. на підставі рішення суду № 2-388/2010 р. від 13.04.2010 року (т.1 а.с. 20-21) та у сумі 88010,90 грн. на підставі рішення суду № 2-2602/10 від 8.12.2010року (т.1 а.с. 22). На виконання рішень суду відбулось звернення стягнення на предмет іпотеки - трикімнатну квартиру, загальною площею 66,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить у рівних частинах [PERSON], [PERSON], [PERSON]. На підставі виданих виконавчих листів двічі проводились публічні торги (26 квітня 2011р, та 09.07.2012р), лот трикімнатна квартира, у звязку з відсутністю бажаючих придбати майно, було знято з прилюдних торгів. Виконавчий лист, згідно постанови відділу виконавчої служби Іллічівського міського управління юстиції № В-10/242/2012від 23 серпня 2012 р., було повернуто стягувачу. Ні які дії чи бездіяльність органу виконавчої служби не оскаржувались. Ці обставини визнаються сторонами та в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. У грудні 2013 року ПАТ «Державний ощадний банк» звернувся до Іллічівського міського суду з позовом про виселення з предмету іпотеки - житлового приміщення, трикімнатної квартири, загальною площею 66,6 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У червні 2015 року позовна заява була уточнена. Таким чином ПАТ «Державний ощадний банк» просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON]К із зазначеної трикімнатної квартири, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що факт реєстрації та проживання зазначених осіб перешкоджає ПАТ «Державний ощадний банк» в реалізації своїх прав та законних інтересів на повернення кредитних коштів, а також є перепоною у виконанні рішення суду № 2-2602/10 від 8.12.2010 року, яке набрало законної сили 19.12.2010 року. У листопаді 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулись із позовною заявою до ПАТ «Державний ощадний банк» про визнання іпотечного договору від 23.05.2007 року на трикімнатну квартиру № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, в будинку 19, таким, що є припиненим. В обґрунтування свого позову позивачі послалися на те, що їм стало відомо, що ПАТ «Державний ощадний банк» раніше вже неодноразово звертався до Іллічівського міського суду із позовами про стягнення заборгованостей за договором кредиту. Ці позови, які були розглянуті без участі відповідачів, вимоги ПАТ «Державний ощадний банк» судом були задоволені у повному обсязі (по суті один борг був стягнутий двічі). Також відповідачам стало відомо про неодноразове проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого майна предмета іпотеки, а саме: трикімнатної квартири № 121, про що свідчить Постанова № В-10/242/2012 від 23.08.2012 р. про повернення виконавчого документу стягувачу. Із зазначеної постанови вбачається, що 19.07.2012 року, згідно ст.62 ЗУ «Про виконавче провадження», відповідачу стягувачу, було запропоновано залишити за собою нереалізовану з прилюдних торгів зазначену трикімнатну квартиру. У запропонований строк відповідач не виявив такого бажання, у звязку із чим арешт з предмету іпотеки був знятий, нерухоме майно повернуто боржнику, а виконавчий лист у справі № 2-388/2010р. від 16.11.2011р. було повернуто без виконання. Вказані дії виконавчої служби оскаржені не були. Посилаючись на те, що ч.ч. 2, 3 ст. 49 ЗУ "По іпотеку" із положенням про треті прилюдні торги була змінена ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011 року № 3795-VI, вказаний Закон набрав чинності з 16.10.2011 року, відповідач представник відповідача вважав за необхідне проведення 3 торгів. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як вбачається із уточненого позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про виселення (т.1 а.с. 71-72), виконавче провадження за виконавчим листом № 2-2602/10 було відкрите у 20.12.2010 році. Таким чином, правовідносини зі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів розпочалися у 2010 році, тобто до набрання чинності Закону № 3795-VI. Тому у даному випадку слід керуватися ч. 2 ст. 49 ЗУ «Про іпотеку» у редакції, яка була чинною на момент вчинення процесуальних виконавчих дій, тобто до внесення змін Законом № 3795-VI. Тому суд має всі підстави для задоволення вимог позивачів припинити договір іпотеки. Крім того, у судовому засіданні представник позивачів заперечив проти задоволення позову ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» про виселення, обґрунтовуючи це тим, що згідно до ч.2 ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як встановлено судом, підтверджено та не оспорюється сторонами, справа розглядається відносно житлового приміщення трикімнатної квартири № 121, яка не є такою, що придбана за рахунок отриманого кредиту від ПАТ «Державний ощадний банк України», а належить на праві власності позивачам згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Іллічівською міською радою 23.04.1998 року за розпорядженням № 562 від 22.04.1998 року, зареєстрованого КП «БТІ» м.Іллічівськ за рєстр.№ 41 на стор. 191в кн. ПР14. Відповідно до ст.. 575 ЦК України, ст. 1 ЗУ "Про іпотеку" іпотека - це різновид застави, предметом якої є нерухоме майно,- це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, у силу іпотеки право іпотеко держателя одержати задоволення за рахунок заставленого майна виникає не з моменту укладення ним договорів кредиту чи іпотеки, а у разі невиконання боржником (іпотекодавцем) своїх зобовязань. Підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки встановлені у ст.ст. 12, 33 ЗУ "Про іпотеку" та у ст. 589 ЦК України. Звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.1 ст. 590 ЦК України, ч.4ст. 33 ЗУ "Про іпотеку"). У справі, яка розглядається, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснено на підставі рішення суду № 2-2602/10 від 8.12.2010 року, яке набрало законної сили 19.12.2010 року. Виконавче провадження за виконавчим листом № 2-2602/10 було відкрите 20.12.2010 році. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки та реалізація предмета іпотеки з прилюдних торгів здійснюється згідно з вимогами ст.. 54 ЗУ "Про виконавче провадження", ст..ст. 41-49 ЗУ "Про іпотеку" та Тимчасового положення про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.10.1999 року № 68/5. Відповідно до ч.1 ст. 41 ЗУ "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки шляхом продажу на прилюдних торгах здійснюється у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої ЗУ "Про виконавче провадження", та з дотриманням вимог цього Закону. За змістом ст. 1 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які проводяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Таким чином, правовідносини зі звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів розпочалися у 2010 році, тобто до набрання чинності Закону № 3795-VI. Тому у даному випадку позивачі вправі скористатися нормами ч. 3 ст. 49 ЗУ "Про іпотеку" у попередній редакції від 15.12.2005 року, якою встановлено, що якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті про придбання предмету іпотеки в рахунок заліку своїх кредиторських вимог за результатами других прилюдних торгів, то іпотека може бути припиненою за рішенням суду. Обмежень у часі, коли за позовом зацікавленої особи може бути реалізовано її право отримання рішення суду про припинення іпотеки, ст. 49 ЗУ "Про іпотеку" не містить. Такими іншими випадками є ч. 3 ст. 49 ЗУ "Про іпотеку" про припинення іпотеки за рішенням суду. Суд вважає, що заявлена позовна вимога про визнання договору іпотеки припиненим за своїм змістом відповідає положенням ст. 593 ЦК України та ст.17 ЗУ «Про іпотеку», якими встановлено підстави припинення іпотеки, в т.ч., в інших випадках, з підстав передбачених законом. Отже, таким випадком, зокрема, є вимога про припинення іпотеки за рішенням суду, яка випливає із формулювання ч. 3 ст. 49 ЗУ "Про іпотеку". Відповідно до ст. 16 ЦК України позивач вправі скористатися визначеним законом способом захисту права. Правомірність підстав для задоволення позовних вимог позивачів щодо визнання іпотечного договору таким, що є припиненим доведена, відтак такі вимоги підлягають задоволенню. Саме такі правові позиції містяться в Постановах Верховного Суду України № 6-447цс15 від 24 червня 2015 року, № 6-222цс15 від 07 жовтня 2015 року, № 6-939цс15 від 09.09.2015р., Постанові Вищого господарського суду України № 925/639/13 від 15 вересня 2015 року що є обовязковим для врахування при розгляді справи судами нижчих інстанцій (т.2 а.с.109-137). В силу ч. 2 ст.360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, п.п. 41-43, Справа «Кривецька та Кривецький проти України» - Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла ( рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» , заява № 19009/04, п. 50). 2. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування ( рішення від 12 червня 2008 р. у справі «[PERSON] проти Росії», заява № 78146/01, п. 125). Крім того, суд, враховує невиправдану тривалість провадження по справі після постановлення судових рішень 13.04.2010 та 08.12.2010р.р., про що також неодноразово зауважувалось Європейским судом з прав людини та є порушенням п.1 ст.6 Европейської Конвенції з прав людини, справи: «Ботацці проти Італії», «А.П. проти Італії», «Сокор проти України», «Гутка проти України», «Юртаєв проти України», «Коновалов проти України» та багато інших. Щодо позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України»про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з житлового приміщення - квартири № 121, загальною площею 66,6 кв.м., що знаходиться у м. Іллічівську Одеської області, по вул. Леніна, буд. 19. Перший Протокол до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( зі змінами, внесеними Протоколом N 11) стаття 1 «Захист власності» - Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до положень ч.2 ст. 39 ЗУ «Про іпотеку», одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутись з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону №\~898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. (Правова позиція ВСУ по справі № 6-447цс15 від 24 червня 2015 р.). ПАТ «Державний ощадний банк України» у своїй позовній заяві не зазначив, яке постійне житлове приміщення має бути надане особам, які підлягають виселенню, також не містять таких відомостей й матеріали справи. За таких обставин, суд доходить висновку про неможливість задоволення позовних вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» про виселення вищезазначених осіб. Саме така правова позиція міститься у висновку ВСУ по справі № 6-447цс15 від 18 березня 2015 року (т.2 а.с. 109-115).

Outcome: approved