Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що згідно договору дарування житлового будинку від 11 червня 2015 року вона стала власником житлового будинку № 23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області. Однак, у вище зазначеному будинку є зареєстрованою [PERSON], яка з вересня 2014 року у ньому фактично не проживає. Оскільки відповідач з вересня 2014 року в житловому будинку № 23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області не проживає, добровільно з реєстрації не знімається, просить суд визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняти її з реєстрації та стягнути судові витрати, що складаються з судового збору в сумі 551 грн. 20 коп. та 900 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Представник позивачки [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була належно повідомлена. Представник третьої особи - Тячівського РВ ГУ ДМС України в Закарпатській області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був належно повідомлений. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України, згідно з якими у разі неявки в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України в разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене та те, що сторони в судове засідання не з'явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Згідно договору дарування житлового будинку від 11 червня 2015 року, посвідченого державним нотаріусом Тячівської державної нотаріальної контори, [PERSON] стала власником житлового будинку №23 (19) по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області (а.с.13). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку є власником житлового будинку № 23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області (а.с.14). Із акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 02 лютого 2016 року вбачається, що [PERSON] з вересня 2014 року не проживає в житловому будинку № 23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області (а.с.45). Згідно ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК). Враховуючи те, що відповідач [PERSON] в спірному житловому будинку не проживає більше одного року, суд вважає, що відповідно до ст. 405 ЦК України вона втратила право користування житловим будинком №23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області. Не підлягають до задоволення вимоги позивача про зняття відповідача з реєстрації місця проживання виходячи з наступного. Відповідно до ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 вказаного Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Абзацом 7 ч. 1 ст. 3 Закону "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно зі ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній, установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що вимога позивача про зобов'язання зняття відповідача з реєстрації місця проживання з житлового будинку № 23 по вул. Грушевського в с. Бедевля Тячівського району Закарпатської області є передчасною. Також, не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача в її користь 900 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, оскільки суду не представлено жодних доказів на підтвердження таких витрат позивачем. Що стосується судових витрат в частині сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача в користь позивача слід стягнути 551 грн. 20 коп. сплаченого судового збору. На підставі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.72, 150 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 405 ЦК України,

Outcome: partial