Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» пред`явив до суду позов до відповідачів [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [PERSON] , третя особа - служба у справах неповнолітніх дітей Тернопільської міської ради, у якому просить виселити у примусовому порядку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; зобов`язати відповідачів, якими є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звільнити від особистих речей квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] ; зняти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 01 грудня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту №770/42-116за умовами якого відповідач [PERSON] отримала в кредит у розмірі 36550 доларів США. 01 грудня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено Договір кредиту №770/42-116 за умовами якого вона отримала в кредит у розмірі 36550 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 02 грудня 2005 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] : [ADDRESS] . У порушення умов Кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов`язання належним чином не виконувала, в результаті чого Банк прийняв рішення звернути стягнення на заставне майно, в рахунок погашення боргу. 21 жовтня 2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області ухвалено рішення, яким задоволено позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та звернено стягнення на квартиру [ADDRESS] . Після ухвалення рішення позивачу стало відомо, що в квартирі [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, зареєстровані мешканці в тому числі і неповнолітня особа, зокрема: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Однак, відповідно до Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5 забороняється передавати на прилюдні торги об`єкти нерухомості з зареєстрованими неповнолітніми особами. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. При цьому вказують, що відповідно до п. 1.5. Іпотечного договору, Іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Покликаючись на п. 44 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5 від 30 березня 2012 року вважають, що у ПАТ «Укрсоцбанк» є законне право вимагати через суд примусового виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки, оскільки заборгованість за кредитним договором досі залишається не виплаченою та право користування спірною квартирою в малолітніх виникло після укладення договору іпотеки. З цих підстав просять позов задовольнити. Від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] надійшов до суду відзив на позов, згідно якого відповідачі заперечують проти позовних вимог, покликаючись на те, що вони є неналежними відповідачами за позовною вимогою про зняття їх ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) з реєстраційного обліку, оскільки вони не є органом, який здійснює реєстраційний облік. Вважають, що належним відповідачем щодо вимог про зняття з реєстрації є виконавчий орган Тернопільської міської ради який має повноваження щодо ведення реєстрації місця проживання громадян. Крім того вказують, що із позовної вимоги не зрозуміло з якого реєстраційного обліку мають бути зняті відповідачі. Також вказують, що не може бути задоволена також вимога позивача про звільнення квартири від особистих речей, оскільки дана вимога заявлена передчасно і право позивача в цій частині не є порушеним. Обов`язок звільнення приміщення від особистих речей виникне після набрання законної сили судового рішення про виселення і виключно у разі невиконання цього рішення у встановлений строк,право позивача буде порушено і тільки після такого порушення у нього виникне право на пред`явлення позову, оскільки у відповідності до ст.4 ЦПК України особа може звернутися до суду за захистом своїх порушених,невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи законних інтересів. Також зазначає, що відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. З урахуванням частини другої статті 39 цього Закону рішення про виселення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки (правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 19 квітня 2017 року № 6-3057цс16). Однак, при розгляді справи про звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем не було подано заяви про виселення мешканців. Разом із цим зазначають, що будь-яких підстав, передбачених ст.116 ЖК УРСР, для виселення членів сім`ї [PERSON] без надання їм іншого житлового приміщення не передбачено. Разом із цим, 03 червня 2014 року прийнято Закон України №1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону № 898-ІV, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. Однак, належна їй ( [PERSON] ) квартира [ADDRESS] є місцем її постійного проживання та місцем постійного проживання інших відповідачів у справі, тому вважає, що на неї не може бути звернено стягнення, а відповідно і виселенння мешканців. Разом із цим, частиною 2 статті 109 ЖК УРСР передбачено,що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Вартість спірної квартири в момент її набуття становила 43000доларів США, що підтверджується договором купівлі-продажу. Отже, квартира була придбана ним частково за рахунок власних коштів,а частково за рахунок банківського кредиту. Отже, квартиру яка перебуває в іпотеці банку не можна вважати такою, що придбана виключно за рахунок кредитних коштів, а тому відповідачів не може бути виселено із даної квартири без надання іншого постійного житлового приміщення. З цих підстав, просили відмовити ПАТ "Укрсоцбанк" у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Від позивача надійшла до суду відповідь на відзив, у якій представник позивача вказує, що предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, спірна квартира [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки придбана за іпотечні кошти та надана в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором від 01 грудня 2005 року №770/42-116, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у сумі 36 550 доларів США. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані в іпотечному житлі, майнових прав на зазначений об`єкт іпотеки не мають, окрім того зареєстровані в іпотечному житлі після укладення договору іпотеки та до членів сім`ї [PERSON] не належать. Крім цього право на користування об`єктом іпотеки власником і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов`язки членів сім`ї власника нерухомого майна регулюються статтями 156,157 ЖК УРСР, а права і обов`язки наймачів - статтями 158 -170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України, які встановлюють, що при виселенні наймач і особи, які проживають разом з ним зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Зміст статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР зазначає, що особам, яких виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення, на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого, забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 "ЖК- УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. Також, позивач зазначає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не надали доказів, на підтвердження того, що вони є членами сім`ї власника квартири - [PERSON] в розумінні ч.4 ст.64 ЖК України, що вони пов`язані спільним побутом, сплачують комунальні послуги, несуть витрати по утриманню майна. Крім того, відповідно до п. 1.5 договору іпотеки Іпотекодавець гарантував, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. Також, у заяві [PERSON] поданій нотаріусу при укладенні договору купівлі продажу та передачі майна в іпотеку відповідач [PERSON] ствердила, що в момент укладення договору купівлі-продажу квартири та подальшої її передачі в іпотеку АКБ «Укрсоцбанк» згідно умов договору кредиту №770/42-116 від 01 грудня 2005 року в шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає без укладення шлюбу однією сім`єю. З цих підстав просять позов задовольнити. У поданих відповідачами запереченнях на відповідь на відзив відповідачі вказують, що 01 лютого 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в контексті справи № 340/173/13-ц, провадження № 61-1198СВ17 (ЄДРСРУ № 72044089) досліджував питання щодо дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року № 1304-VІІ, та зокрема висловив правову позицію,що поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом № 1304-VІІ мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VІІ не підлягає виконанню. Отже, позовні вимоги про виселення, мають похідний характер від вимог про стягнення на предмет іпотеки, а отже вони фактично не підлягають задоволенню. Не відповідають дійсності твердження позивача про те,що [PERSON] та [PERSON] не є членами сім"ї [PERSON] , оскільки [PERSON] є дочкою [PERSON] , а [PERSON] є матір`ю [PERSON] , які вони постійно проживають зі із [PERSON] та зареєстровані у належній їй квартирі. За вказаних обставин просила позов задовольнити. Від позивача АТ «Укрсоцбанк» надійшла до суду заява про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять задовольнити. Відповідач [PERSON] , яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи до суду не з`явилася, про причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності суду не подавала. Судом установлено: 01 грудня 2005 року між ПАТ «Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №770/42-116, відповідно до умов якого відповідач отримала 36550 доларів США та зобов`язалася їх повернути і сплатити 12,5 % річних за користування коштами, у строк до 20 листопада 2015 року. В забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту 02 грудня 2005 року між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого вона передала в іпотеку банку належну їй на праві приватної власності квартиру за [ADDRESS] , загальною площею 50,3 кв.м., житловою 30,1 кв.м. Судом установлено, що відповідачем [PERSON] кредитні зобов`язання не виконувались у строки та обсяги, передбачені кредитним договором №770/42-116 від 01 грудня 2005 року, що призвело до виникнення кредитної заборгованості. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 13 березня 2012 року задоволено позов банку та стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитом у розмірі 296157,43 гривень. У зв`язку із невиконанням рішення суду позивач звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на заставне майно, в рахунок погашення боргу. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року частково задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» до [PERSON] та вирішено в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором кредиту в розмірі 48655 доларів США 95 центів, що за офіційним курсом Національного банку України гривні до долара США станом на 17 грудня 2015 року становить 1144349, 02 гривень та пені за договором кредиту в розмірі 500 гривень звернути стягнення на іпотечне майно квартиру №67, загальною площею 50,3 кв .м. , житловою 30,1 кв.м. , що належить [PERSON] шляхом продажу предмету іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження, із початковою ціною 662695 гривень. Неповнолітня [PERSON] є дочкою відповідача [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції 07 квітня 2010 року. Відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 06 серпня 1974 року міським відділом ЗАГС м. Тернопіль. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надалі продовжують проживати та зареєстровані у спірній квартирі, відповідно до копії витягу із Будинкової книги та відповідями наданими суду із Відділу обліку та моніторингу інформації УДМС України в Тернопільській області з інформацією про реєстрацію місця проживання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з яких убачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у спірному житлі з 21 лютого 2006 року, а неповнолітня [PERSON] зареєстрована з 20 квітня 2010 року. За ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі осіб. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16, роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IVта статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Верховний Суд у постанові 753/12729/15-ц від 31 жовтня 2018 року дійшов висновку, що єдина можливість виселити колишнього власника з займаного житла це одночасно з виселенням надати такій особі інше постійне жиле приміщення. Єдиним виключенням є звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані колишнім власником за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За таких обставин, Верховний Суд вказав, що банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. При цьому, майно було придбане не за кредитні кошти. Отже при виселені відповідачів з іпотечного майна (будинку, квартири, тощо) без надання їм іншого постійного житла, суди повинні з`ясовувати джерела коштів, за які було придбано переданий в іпотеку об`єкт нерухомості, зокрема чи це майно було придбано за рахунок отриманого іпотекодавцем кредиту. Згідно п. 1.2 кредитним договором №770/42-116 від 01 грудня 2005 року кредит наданий позичальнику [PERSON] для придбання нерухомого майна - двохкімнатної квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки за іпотечним договором від 02 грудня 2005 року. За таких обставин, у даному випадку допускається виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення, оскільки виселення відбувається із предмету іпотеки, придбаного за кредитні кошти, надані позивачем. Слід зазначити, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. У відзиві на позов та у судовому засіданні відповідачем [PERSON] зазначено, що відповідачі не мають іншого нерухомого житлового майна, а тому не можуть бути виселені, однак як установленорішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 21 жовтня 2016 року у власності [PERSON] перебуває 1/3 частина квартири [ADDRESS] . За умовами ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. При цьому, малолітня [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі з 20 квітня 2010 року, тобто після укладення договору іпотеки, отже, передача в іпотеку відбулась раніше за реєстрацію в ній малолітньої особи. За вказаних обставин, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги в частині вимог про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із квартири [ADDRESS] підлягають здоволенню. Щодо вимог позивача про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, суд зазначає наступне: Згідно ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За заявою особи зняття з реєстрації може бути здійснено одночасно з реєстрацією нового місця проживання з урахуванням вимог, визначених частиною одинадцятою статті 6 цього Закону. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", орган реєстрації здійснює: формування та ведення Реєстру територіальних громад; реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування осіб у межах відповідної адміністративно-територіальної одиниці; передачу інформації та/або внесення у встановленому законом порядку відомостей про реєстрацію та зняття з реєстрації місця проживання/перебування до Єдиного державного демографічного реєстру. За положеннями ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов`язковим до виконання. Таким чином, позовні вимоги щодо зняття відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Також не підлягають задоволенню вимоги позивача про зобов`язання відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звільнити від особистих речей квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , як такі, що пред`явлені передчасно. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial