Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

У червні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я (трудовим каліцтвом) внаслідок виконання трудових обов'язків. Свої позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 14.07.1975 р. по 20.04.2017р. працював на підприємстві відповідача. 25.05.1992р. о 22:45 год. з ним стався нещасний випадок на виробництві, у результаті якого було травмовано голень лівої ноги. У 1993 році позивачу була встановлена третя група інвалідності та 50% втрати професійної працездатності з переоглядом. У 2004 році йому при повторному огляді було підтверджено 25% втрати професійної працездатності безстроково. Вважає, що відповідач не забезпечив безпечних і нешкідливих умов праці, внаслідок чого він травмувався, і починаючи з 1992 року змушений кожного дня амбулаторно самостійно лікувати язви на лівій нозі, 1-2 рази на рік проходити стаціонарне лікування у лікарні з приводу відкритих язв. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких позивач зазнав та продовжує і далі зазнавати у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я, через отримане трудове каліцтво, а тому просив суд стягнути на свою користь з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» моральну шкоду в сумі 100 521 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, з підстав та доводів наведених в позовній заяві. Представник відповідача, проти задоволення позову заперечувала. Ухвалою суду від 06.06.2018 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження задоволено. Направлено відповідачу копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів та запропоновано подати у строк до п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази та ін. 19.06.2018р. уповноважена особа отримала вказані документи, однак протягом визначеного строку, відзив на позовну заяву подано не було. А тому відповідно до ч. 1 ст. 178 ЦПК України суд вирішив справу за наявними матеріалами. 04.07.2018р. від представника відповідача надійшло клопотання про об'єднання в одне провадження цивільної справи № 215/1909/18 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Півничний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок виконання трудових обов'язків та цивільної справи №215/2293/18 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Півничний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди (трудовим каліцтвом) внаслідок виконання трудових обов'язків. Ухвалою суду від 04.07.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання про об'єднання в одне провадження цивільних справ: № 215/1909/18 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Півничний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок виконання трудових обов'язків та №215/2293/18 за позовом [PERSON] до ПрАТ «Півничний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди (трудовим каліцтвом) внаслідок виконання трудових обов'язків. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з 14.07.1975 р. по 20.04.2017р. працював на підприємствах відповідача, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 39-44). Згідно акта №20/VIII про нещасний випадок на виробництві, затвердженого 30.08.1993р. керівником підприємства концерн «Укррудпром» Міністерства промисловості України Північний державний гірничо-збагачувальний комбінат, 25.05.1992р. о 22:45 год. стався нещасний випадок. Обставини нещасного випадку: за письмовим нарядом старшого майстра технологічної зміни №1 [PERSON], [PERSON] проводив огляд центрального зумпфа корпусу грохочення. При поверненні на вантажбункер разом з черговим електрослюсарем [PERSON], [PERSON] вдарився лівою ногою об виступаючу на 150 мм арматуру з-під плити перекриття ємкості з відпрацьованим маслом, травмував при цьому ліву голень. Про те, що сталося [PERSON] повідомив адміністрацію 27.07.93. Причини незадовільне утримання маршрутів пересування виразилося в недостатньому освітленні і наявності виступаючої арматури за габарити перекриття ємкості. Акт складений 27.08.93 (а.с. 17-18). У копії виписного епікризу вказано, що [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в Х.В. 7-ї міс. л-ні з 8.7 по 21.7.92р. Направлений лікарем цехової поліклініки 7.7.92р. з діагнозом тривало незагойна рана інфікована с/з лівої голені. Згідно копій довідок та виписних епікризів, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з 9.07.1992 по 21.07.1992р., з 31.07.1992р. по 18.08.1992р., з 01.02 по 24.02.96р., з 15.7 по 26.8.97р., з 10.10. по 22.10.2002р., з 17.05.05р. по 06.06.05р., з 05.07. по 22.07.06р., з 05.03.2012р. по 21.03.12р., з 07.06.2016р. по 22.06.2016р., діагноз язви лівої голені (а.с. 19-27). У копії виписки із акта огляду у ЛТЕК [PERSON] 01.09.93р. встановлена третя група інвалідності, 50% втрати трудової працездатності, у зв'язку з трудовим каліцтвом від 25.05.92р., з переоглядом (а.с. 28). Згідно копії виписки з акта огляду МСЕК про результат визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги до довідки серії АБ №0007471, [PERSON], дата огляду 01.10.2013р., група інвалідності не визначена, огляд повторно, ступінь втрати професійної працездатності у відсотках: 15% - ХОЗЛ, 25% - трудове каліцтво 1992р., з жовтня 2013 р. безстроково, причина втрати професійної працездатності проф. захворювання, дата встановлення страхового випадку 2012р., дата перегляду безстроково, потреба у медичній та соціальній допомозі: медичне лікування, ВМП (а.с. 35). Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК у 1993 року встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв'язку з травмою на виробництві у 1992 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров'я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1993 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3 723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 744 600,00 грн. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з виробничою травмою позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 25% (трудове каліцтво - 1992р.), яка встановлена безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров'я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування, трудове каліцтво позивача, завдає йому фізичного болю та душевних страждань, яке виникло з вини відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» необхідно стягнути на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 18615,00 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб. На підставі ст. 141 ЦПК України з ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: partial