Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «ВТБ БАНК» звернувся до суду з позовом, в якому просило з урахуванням збільшених позовних вимог стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ БАНК» (01004, м. Київ, бул. Т. Шевченко/вул. Пушкінська, 8/26, код ЄДРПОУ 14359319) заборгованість у розмірі 266015 гривень 44 копійки шляхом звернення стягнення на заставлене відповідно до Іпотечного договору № 101.8-01/131 від 20.07.2011 року нерухоме майно - квартира, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, визначити початкову ціну для реалізації предмету іпотеки на рівні вартості предмету іпотеки, яка встановлена на підставі висновку про вартість майна Київської незалежної судово-експертної установи №1790 від 21.06.2016 року в розмірі 582913,00 гривень, виселити та зняти з реєстрації [PERSON] та всіх осіб, що зареєстровані в приміщенні, що є предметом іпотеки - з квартири, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON]на користь ПАТ «ВТБ БАНК» судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 3990 гривень 23 копійок. Вказуючи на те, що 20 липня 2011 року між ПАТ «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №101.8-01/131. 17 жовтня 2011 року між Позивачем та [PERSON] укладено договір про внесення змін №1 до Кредитного договору від 20.07.2011 року №101.8-01/131. Відповідно до Кредитного договору Позивач надав [PERSON] кредит в сумі 170 000,00 (сто сімдесят тисяч) гривень, а Позичальник зобов'язався повернути кредит в строк до 20 липня 2020 року або достроково у випадках, передбаченим Кредитним договором. Таким чином, зважаючи на невиконання Позичальником умов Кредитного договору Позичальник повинен сплатити Позивачу загальну суму заборгованості, що відповідно до Розрахунку заборгованості станом на 18.05.2015 року (додається) становить 167 673 (сто шістдесят сім тисяч шістсот сімдесят три) гривні 09 копійок. В забезпечення виконання зобов'язань Позичальника перед Позивачем за Кредитним договором між Позивачем та [PERSON] 20 липня 2011 року було укладено Іпотечний договір № 101.8-01/131, реєстровий №2294, згідно якого, предметом іпотеки за цим Іпотечним договором є нерухоме майно - квартира, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 16 березня 2017 року цивільну справу прийнято до провадження судді Лебідь-Гавенко Г.М. (а.с.228). Представник позивача в судове засідання не з'явився, 22 травня 2017 року надіславши до суду заяву, в якій просить слухати справу за його відсутності (а.с.131). Відповідач, в судове засідання не з'явився, від представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовну вимоги не визнає, просив відмовити в їх задоволенні. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Разом із тим відповідно до ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 20 липня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «ВТБ БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір №101.8-01/131, відповідно до якого [PERSON] отримав кредитні кошти в розмірі 170000,00 грн. в розрахунку 17,5% річних на строк до 20 липня 2020 року або достроково у випадках передбачених договором (а.с.10-20). 17 жовтня 2011 року між Позивачем та [PERSON] укладено договір про внесення змін №1 до Кредитного договору від 20.07.2011 року №101.8-01/131 (а.с.23). Позивач свій обов'язок по Кредитному договору щодо надання кредиту виконав, надавши [PERSON] одноразово кредит у повному розмірі - 170 000,00 (сто сімдесят тисяч) гривень, що підтверджується меморіальним ордером №30335 від 20.07.2011 року (а.с.26). 20 липня 2011 року між Позивачем та [PERSON], яка діє в якості майнового поручителя за виконання зобов'язань [PERSON], було укладено Іпотечний договір № 101.8-01/131, реєстровий №2294, згідно якого, предметом іпотеки за цим Іпотечним договором є нерухоме майно - квартира, загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 27-32). Відповідно до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи Командирова О.В.№1790 від 21.06.2016 року дійсна (ринкова) вартість предмету іпотеки за іпотечним договором, посвідченим 20.07.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колотило Р.Т. за реєстровим №2294, що належить на праві власності [PERSON], місцезнаходження: [ADDRESS], а саме: квартира загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати, визначена з застосуванням порівняльного методичного підходу, базуючись на результатах дослідження, даних матеріалів справи та додаткової технічної документації, а також вартості пропозицій продажу об'єктів-аналогів, в цінах станом на 29.03.2016 року, складає з урахуванням округлення - 582 913,00 гривень (а.с.112-146). Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 16 червня 2016 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість в розмірі 213551 грн. 54 коп. та судовий збір в розмірі 3203 грн. 27 коп. (а.с.208-211). Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та у встановлені договором строки. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна умов договору не допускається. У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 35 вказаного Закону, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. При цьому судом враховано роз'яснення, наведені в п.п.39,41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до яких, з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. А також враховуючи відповідні правові позиції Верховного Суду України наведені у справі №6-1851цс15. Відповідно до ст. 37 ЗУ "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Згідно з ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Відповідно до ч.2 ст.43 Закону України «Про іпотеку» початкова ціна продажу предмета іпотеки встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Верховним Судом України в узагальненні було роз'яснено, що зазначене положення Закону є оціночним, у зв'язку із чим підлягає детальному мотивуванню в рішенні суду. У такому разі суд повинен дійти висновку, чи підпадає спірна ситуація, яка ним розглядається, під зміст цього оціночного поняття та чи не суперечить його застосування загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини. При цьому повинна бути врахована й співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Аналогічна позиція міститься в п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України № 5, де зазначено, що при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Відповідно до висновку експерта Київської незалежної судово-експертної установи Командирова О.В.№1790 від 21.06.2016 року дійсна (ринкова) вартість предмету іпотеки за іпотечним договором, місцезнаходження: [ADDRESS], а саме: квартира загальною площею 35,1 кв.м., житловою площею 15,5 кв.м., що складається з однієї житлової кімнати, складає з урахуванням округлення - 582913,00 гривень (а.с.112-146). Об'єктивність та правильність проведеної оцінки у суду не викликає сумнівів, будь-яких доказів на спростування даних оцінки належного відповідачу іпотечного майна суду надано не було та не зазначено джерел їх здобуття. З урахуванням даних оцінки суд вважає, що сума заборгованості за кредитним договором - 266015 грн. 44 копійки є не співмірною з вартістю іпотечного майна -582913,00 грн., та значно її перевищує, внаслідок чого заявлені вимоги вочевидь не відповідають засадам виваженості, розумності та справедливості, оскільки не передбачають компенсації належної відповідачу частини вартості квартири, що перевищує за розміром суму заборгованості за кредитним договором. Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час вирішення питання про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. До такого висновку прийшов Верховний суд України, згідно правової позиції у справі 6-1892 цс15. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. З матеріалів справи вбачається, що в іпотеку [PERSON] передано квартиру за адресою [ADDRESS], яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно видане 04 серпня 2006 року Глевахівською селищною радою, в зв'язку з чим виселення відповідачів без надання їм постійного житла є таким, що порушує вимоги ст.109 ЖК Української РСР. Верховний Суд України підтримує таку позицію і рекомендує судам давати мотивування всім доводам сторін у справі, що є обов'язковим елементом справедливого судового розгляду (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) З урахуванням вищенаведених встановлених в судовому засіданні обставин, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, в зв'язку з тим, що позивач на момент звернення з даним позовом до суду був звільнений від сплати судового збору, відповідні судові витрати підлягають віднесенню на рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed