Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивачем заявлені вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим примішенням- [ADDRESS], з посиланням на те, що позивач є власником даної квартири, відповідач, який є колишнім її чоловіком, в даній квартирі не проживає з 2009 року, відповідач в добровільному порядку зніматися із реєстраційного обліку не бажає, що порушує право позивача на користування належною власністю. В судовому засіданні позивач підтримала позов за вищевикладених обставин. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що відповідач є колишнім чоловіком позивача, шлюб між якими розірваний, відповідач останні 5 років у [ADDRESS] не проживає, перешкоди у користуванні йому квартирою відсутні. Аналогічні показання надані в судовому засіданні свідком [PERSON]. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, про час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України, згідно якої у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином,-шляхом надіслання судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку,-[ADDRESS], клопотань про відкладення розгляду справи не надходило, причини неявки не повідомлені, заяви про розгляд справи за відсутності не подані. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, що узгоджується з положеннями ст.224 ЦПК України, позивач в судовому засіданні не заперечує проти такого порядку вирішення справи. Із врахуванням доказів по справі суд приходить до слідуючих висновків. Статтею 10 ЦПК України закріплений принцип змагальності сторін у цивільному судочинстві. Відповідно до ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.57?60 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. За правилами ст.ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Вищезазначена квартира згідно довідки КП "Ніжинське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 07 жовтня 2016 року зареєстрована на праві приватної власності за позивачем [PERSON] (до зміни прізвища 29 травня 2015 року-Тимошик) С.М. на підставі договору дарування від 27 квітня 1999 року, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 24 листопада 2009 року. Згідно довідки КП "Служба Єдиного Замовника" від 07 вересня 2016 року відповідач зареєстрований у даній квартирі з 02 липня 1999 року. Відповідно до показань в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON]відповідач, який є колишнім членом сім"ї позивача, у вищезазначеній квартирі не проживає останні 5 років, перешкоди у користуванні йому квартирою відсутні. Положеннями ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, які набрали чинності для України з 11 вересня 1997 року та є частиною національного законодавства відповідно до вимог ст.9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.319, 321 ЦК власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Спір виник між позивачем, як власником квартири, та відповідачем, як колишнім членом сім"ї позивача. Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із врахуванням викладеного та непроживання відповідача у даній квартирі понад один рік, відсутності перешкод останньому у цьому, відсутності домовленостей відповідача з позивачем, як власником квартири, відсутності юридично визначених у встановленому порядку правомочностей відповідача щодо володіння та користування нею, наявні підстави для визнання останнього таким, що втратив право користування житловим примішенням,-[ADDRESS]. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні.

Outcome: approved