Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У грудні 2014 р. позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS], та зняти їх з реєстрації. В подальшому уточнила позов, і як підставою для втрати відповідачами право користування вказала втрату у [PERSON] і [PERSON] права власності на дані квартиру. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між нею та [PERSON] укладений договір довічного утримання, який розірваний за рішенням суду, а тому відсутні підстави для подальшого користування квартирою, окрім цього, відповідачі в квартирі не проживають. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, зазначила, що [PERSON] вона не знає, і на яких підставах відповідачка має право користування її квартирою їй невідомо. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися. Суд заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання про необхідність позов задовольнити. Відповідно до довідки ОСББ "Іртиш", у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 6). Власником особового рахунку зазначена [PERSON] (а.с. 6). Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 травня 2014р. повернуто квартиру [ADDRESS] у власність [PERSON] (а.с. 8). Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 16 вересня 2014р. дане рішення залишене без змін (а.с. 14). Зазначеним рішенням встановлено, що 29 вересня 2008 р. було нотаріально посвідчено договір за реєстровим 4775, за яким [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS].Наступного дня, 30 вересня 2008 р. було посвідчено нотаріально договір за реєстровим 2337, за яким [PERSON] купила у [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS]. 22 жовтня 2008 р. [PERSON] уклала з [PERSON] договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори 22 жовтня 2008 р., реєстровий №5-1558. Нотаріусом одночасно накладено заборону на відчуження квартири, реєстровий №5-1561, до припинення або розірвання довічного утримання. Договором передбачено, що [PERSON] зобов'язується довічно утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом та доглядом, необхідною допомогою, а також надати її в безоплатне довічне користування квартиру [ADDRESS] (а.с.8). Як зазначено вище, договір довічного утримання був розірваний рішенням суду. Згідно копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.10.2014р., право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], обтяження на квартиру припинено (а.с. 9,10). Згідно акту про не проживання від 22 грудня 2014р., [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживають (а.с. 7). Відповідно до довідки адресно-довідкового бюро, [PERSON] на території Миколаївскої області не значиться (а.с. 23). Аналізуючи встановлені судом обставини, суд дійшов до висновку, що між сторонами склалися правовідносини як власника та колишнього власника житла. Виходячи зі змісту статті 346 ЦК України, право власності [PERSON] на квартиру припинено внаслідок розірвання договору довічного утримання та повернення квартири у власність [PERSON] Інформаційним листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013р. "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" втрату права користування житловим приміщенням визначено як наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. За такого, власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування. Отже, вимога [PERSON] про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням обгрунтована та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, наприклад, про позбавлення права користування житловим приміщенням. За такого, вимога про зняття реєстрації відповідачів задоволенню не підлягає, оскільки дана вимога є взаємовиключною вимозі про визнання втратившими права користування та з огляду на обставини справи не відповідає способу захисту порушеного права. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі статті 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути в рівних частинах судовий збір в розмірі 243,60 грн., тобто по 121,80 грн. з кожного.

Outcome: partial