Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Представник позивача, адвокат Кротюк Олександр Володимирович звернувся до Деснянського районного суду м. Києва в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Державної служби морського та річкового транспорту України, Державної установи «Держгідрографія» про скасування наказів, поновлення на робот, і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Наказом Державної служби морського та річкового транспорту України (далі - Відповідач 1) від 14.02.2020 року № 2-ПД вирішено припинити повноваження [PERSON] (далі - Позивач) на посаді начальника державної установи «Держгідрографія», звільнивши його 14.02.2020 року, відповідно до п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. 04.03.2020 в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Падакіним Дмитром видано наказ від 04.03.2020 № 68-к, яким було фактично повторно звільнено вже 4 березня 2020 року [PERSON] з роботи з посади начальника державної установи «Держгідрографія», у зв`язку з припиненням повноважень, відповідно до п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Зазначає, що Позивач не погоджується з наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року № 2-ПД, вважає його незаконним та таким, що має бути скасований судом з огляду на наступне. Державна служба морського та річкового транспорту України уклала з начальником державної установи «Держгідрографія» [PERSON] додаткову угоду № 2-ІІ 18 червня 2019 до контракту від 10 травня 2019 року №31-111, виклавши його в новій редакції (далі - Контракт). Наголошує, що сторонами Контракту є Державна служба морського та річкового транспорту України та фізична особа - [PERSON] , який є начальником державної установи «Держгідрографія». На підставі контракту виникають трудові правовідносини між Позивачем та Відповідачем 1 (п.1 Розділу І Контракту). За умовами Контракту Державна служба морського та річкового транспорту України звільняє начальника державної установи «Держгідрографія» (даті - Установа) у разі закінчення терміну дії контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту (абз.5 п.16. Розділу II Контракту ). За виконання обов`язків, передбачених контрактом, начальнику державної установи «Держгідрографія» нараховується заробітна плата за рахунок частки доходу, держаного установою в результаті її господарської діяльності. Контракт припиняється (п.32 Розділу V Контракту): після закінчення терміну його дії; за угодою сторін; до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 33 і 34 контракту; з інших підстав, передбачених законодавством та цим контрактом. Вважають, що аналіз змісту наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року № 2-ПД дає підстави до висновку, що звільнення відбулось не у зв`язку з порушенням умов Контракту, а через застосування конкретної норми Кодексу законів про працю України, зокрема, Відповідач 1 звільнив Позивача на підставі п.5 ч.1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Також, представником позивача зазначено, що п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України поширюється виключно на господарські товариства (в тому числі створені у формі акціонерного товариства), в яких створені і діють такі органи управління як голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Державна установа «Держгідрографія» має статус установи, яка створена державою, з метою виконання певних функцій. Ця державна установа не має такої мети як отримання прибутку та подальшого розподілу дивідендів, тобто за своїм правовим статусом є утворенням, на яке не поширюється законодавство, що визначає і регулює діяльність господарського товариства. Вважають, що правовий статус державної установи «Держгідрографія» унеможливлює застосування до Позивача п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та свідчить про незаконність оскаржуваного наказу від 14.02.2020 року № 2-ПД та наявності обґрунтованих підстав для його скасування судом. Наголошують, що п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України поширюється на осіб господарських товариств, які е спеціальними суб`єктами, щодо яких може бути застосована вказана норма. Крім того, мотивуючі позовні вимоги, представником позивача зазначено, що додатковою підставою незаконності оскаржуваного наказу від 14.02.2020 року №2-ПД є обставина звільнення Позивача під час його тимчасової непрацездатності. Також, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, звертають увагу суду на факт незаконності оскаржуваного наказу «Державної установи «Держгідрографія» від 04.03.2020 № 68-к, оскільки вказана незаконність обумовлена відсутністю законних повноважень у в.о. Державної установи «Держгідрографія» Дмитра Падакіна звільняти з роботи начальника Державної установи «Держгідрографія» [PERSON] Зазначено, що це обумовлено тим, що згідно п. 6.1 статті 6 Положення 224 повноваження щодо та звільнення з посади начальника державної установи «Держгідрографія» належить Державній службі морського та річкового транспорту України. Вважають наказ державної установи «Держгідрографія» 04.03.2020 № 68-к незаконним та таким що підлягає скасуванню судом. Наголошено, що скасування судом наказу від 14.02.2020 року №2-ПД обумовлює поновлення Позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Посилаючись на викладені обставини справи, представник позивача просить суд: 1.Скасувати наказ в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Юлії Ворони від 14.02.2020 року № 2-ПД про припинення повноваження [PERSON] на посаді начальника державної установи «Держгідрографія» та його звільнення з 14 лютого 2020 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; 2.Скасувати наказ в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитра Падакіна від 04.03.2020 № 68-к, яким звільнено 04 березня 2020 року [PERSON] з роботи з посади начальника державної установи «Держгідрографія», у зв`язку з припиненням повноважень, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України; 3.Поновити з 14.02.2020 [PERSON] на посаді начальника державної установи «Держгідрографія»; 4.Стягнути з Державної установи «Держгідрографія» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. 5.Відшкодувати витрати [PERSON] на правничу допомогу адвоката за рахунок Державної служби морського та річкового транспорту України та Державної установи «Держгідрографія» в розмірі 51920 гривень. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06 березня 2020 року відкрити провадження в справі за позовом [PERSON] до Державної служби морського та річкового транспорту України, Державної установи «Держгідрографія» про скасування наказів, поновлення на роботі стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Визначено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено судове засідання по справі (а.с.70-71). Відповідач - Державна установа «Держгідрографія» в порядку статті 178 ЦПК України, подав Відзив на позовну заяву (а.с.79-88), в якому зазначив, що Установа позовні вимоги про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не визнає повністю та вважає їх безпідставними і необґрунтованими з огляду на наступне. Зазначено, що наказ «Про припинення повноважень начальника ДУ «Держгідрографія» від 14.02.2020 року №2-ПД на підставі п.5ч.1 ст. 41 КЗпП України був виданий з урахуванням вимог підзвітності (п.5 Контракту в редакції додаткової угоди №2ІІ 18.06.2019 року). Вважають вимоги представника позивача щодо скасування наказу в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Юлії Ворони від 14.02.2020 року №2-ПД є безпідставними та не підлягають задоволенню. Посада, яку займав Позивач, а саме: начальник Державної установи «Держгідрографія» відносить до кола посадових осіб, оскільки відповідно до Положення державної установи «Держгідрографія» №224 від 30.05.2019 року та Контракту зазначеній посаді притаманні організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції, що зокрема, включають: керівництво трудовим колективом державної установи, управління та розпорядження державним майном. Вважають звільнення [PERSON] на підставі п.5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України законним. Щодо звільнення [PERSON] під час його тимчасової непрацездатності та незаконності видання ДУ «Держгідрографія» наказу від 04.03.2020 року №68-к, вказано, що Державна служба морського та річкового транспорту України не здійснює обліку використання робочого часу, розрахунків та виплати заробітної плати та інших виплат, заповнення, зберігання та видачі трудових книжок. Зазначають, що на дату підписання оскаржуваного наказу про припинення повноважень [PERSON] в Державній службі морського та річкового транспорту України не було жодних відомостей про тимчасову непрацездатність Позивача, а була наявна інформація, що Позивач з 09.02.2020 по 14.02.2020 проходив підвищення кваліфікації. Листом №280/14/20В від 17.02.2020 року ДУ «Держгідрографія» повідомила Відповідача-1 про неможливість виконати оскаржуваний наказ, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Вказано, що 04.03.2020 року о 16:20 до відділу кадрів і соціальної роботи Позивачем було надано листки непрацездатності, відповідно до яких Позивач мав стати до роботи 04.03.2020 року, однак Позивач був відсутній на робочому місці, про що складено акт про відсутність на роботі 04.03.2020 року. Наголошено, що з дотриманням вимог ч.3 ст. 40 КЗпП України, 04.03.2020 року після виходу з лікарняного [PERSON] , було виконано оскаржуваний наказ від 14.02.2020 року №2-ПД та проведено звільнення Позивача (наказ Установи «Про звільнення начальника державної установи «Держгідрографія» від 04.03.2020 №68-к). Зазначено, що Відповідачами не було допущено жодних порушень вимог законодавства в частині звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності, а вимоги Позивача про скасування наказів необґрунтованими. Стосовно вимог Позивача щодо поновлення на посаді начальника державної установи «Держгідрографія» з 14.02.2020 року, зазначено, що вимога є недоведеною, оскільки Позивач фактично припинив виконувати обов`язки начальника державної установи «Держгідрографія» з 04.03.2020 року. Крім того, Відповідач-1 вважає вимоги Позивача про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката у розмірі - 51920 необґрунтованими. Посилаючись на викладені доводи в обґрунтування Відзиву на позовну заяву, Відповідач - Державна установа «Держгідрографія» просить суд: в задоволені позову відмовити повністю. Також, Відповідач - Державна служба морського та річкового транспорту України в порядку статті 178 ЦПК України, подав Відзив на позовну заяву (а.с.115-118), в якому зазначають, що подана позовна заява є необґрунтованою, не підтвердженою жодними доказами та такою що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стосовно правового статусу Державної служби морського і річкового транспорту вказано, що в силу ст. ст. 203,215 ЦК України, Контракт з Позивачем було укладено неуповноваженою особою. Неправомірне укладення Контракту стало підставою для подальших неправомірних наслідків, а саме : Державна служба морського та річкового транспорту України уклала з начальником державної установи «Держгідрографія» [PERSON] додаткову угоду №2-11 18 червня 2019 р. до контракту від 10 травня 2019 року № 31- III. З метою приведення дій центрального органу виконавчої влади у відповідність до чинного законодавства та припинення дії неправомірних наслідків, Державна служба морського та річкового транспорту України видала наказ №2-ПД від 14.02.2020 року. Враховуючи вищенаведене, вважають вимоги Представника Позивача щодо скасування наказу в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Юлії Ворони від 14.02.2020 року № 2-ПД про припинення повноваження [PERSON] на посаді начальника державної установи «Держгідрографія» та його звільнення з 14 лютого 2020 року відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є безпідставними та не підлягають задоволенню. Стосовно застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України під час звільнення [PERSON] . Відповідач-1 зазначає. що Позивач не оспорює свого статусу керівника та посадової особи, цей факт є безперечним доказом правомірності застосування до нього норми, що розповсюджується на посадових осіб. Посада «Керівник державної установи «Держгідрографія» є посадою, безперечно пов`язаною з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій. Наголошують, що особа, яка обіймає посаду керівника державної установи «Держгідрографія» є посадовою особою до моменту її звільнення. Вказано, що на дату підписання оскаржуваного наказу про припинення повноважень [PERSON] в Державній службі морського та річкового транспорту України не було жодних відомостей про тимчасову непрацездатність Позивача. [PERSON] не повідомив про даний факт Уповноважений Орган Управління. Навпаки, відповідно до наказу ДУ «Держгідрографія» від 04.02.2020 № 07-вд «Про направлення на підвищення кваліфікації», була наявна інформація, що останній в період з 09.02.2020 по 14.02.2020 проходив підвищення кваліфікації в Інституті післядипломної освіти спеціалістів транспортної інфраструктури (м. Одеса). Лише 17.02.2020 листом № 280/14/20В ДУ «Держгідрографія» було повідомлено про тимчасову непрацездатність [PERSON] . З дотриманням вимог ч. 3 ст. 40 КЗпП України, 04.03.2020, після виходу з лікарняного [PERSON] , було виконано оскаржуваний наказ від 14.02.2020 № 2-ПД: проведено звільнення Позивача із займаної посади та проведено з ним всі розрахунки. З урахуванням вищевикладеного, вважають звільнення [PERSON] з посади начальника державної установи «Держгідрографія» на піставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України була здійснено з дотриманням вимог чинного законодавства. Вказано, що 10.04.2020 року до Державної служби морського та річкового транспорту України надійшла копія листка непрацездатності, виданого [PERSON] , дата виходу на роботу - 04.03.2020 року та враховуючи отриману інформацію, Державна служба морського та річкового транспорту наказом №7-ПД від 15.04.2020 р. внесла зміни до наказу 12-ПД від 14.02.2020 року. Посилаючись на викладені доводи в обґрунтування Відзиву на позовну заяву, Відповідач - Державна служба морського та річкового транспорту України просить суд: в задоволені позову відмовити у повному обсязі. 08 травня 2020 року представником позивача, адвокатом Кротюком Олександром Володимировичем подано через канцелярію суду заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с.141-141а), відповідно до якої представник позивача просить суд відшкодувати витрати позивача, [PERSON] на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 28500 грн. В судовому засіданні, яке відбулось 13 травня 2020 року вказана заява залучена до матеріалів справи. Крім того, 08 травня 2020 року, представником позивача Кротюком Олександром Володимировичем подано через канцелярію суду заяву про застосування ст. 430 ЦПК України (а.с.148-149), відповідно до якої просить суд за наслідком розгляду справи допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі та стягнення середнього заробітку в межах березня 2020 року в сумі 232815,36 грн. Зазначено, що кількість робочих днів вимушеного прогулу в березні 2020 - 19 днів (з 04.03.2020 по 31.03.2020). Тривалість робочого дня ДУ «Держгідрографія» становить 8 годин. Середньогодинна заробітна плата [PERSON] становить 1531,68 грн. Кількість робочих годин вимушеного прогулу у 19 робочих днях, (8*19) = 152 години. Таким чином представником позивача, здійснено розрахунок, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу Позивача за березень 2020 року становить (з 04.03.2020 по 31.03.2020 становить: 1531,68 грн. *152) 232 815,36 грн. В судовому засіданні, яке відбулось 13 травня 2020 року, вищевказана заява залучена до матеріалів справи. Також, 08 травня 2020 року представником позивача Кротюком Олександром Володимировичем подано через канцелярію суду заяву про розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню за час вимушеного прогулу (а.с.152-154), де зазначено, що кінцевою датою періоду розрахунку є 13.05.2020 року, початковою датою періоду вимушеного прогулу є дата звільнення позивача - 04.03.2020 року, а отже період вимушеного прогулу складає з 04.03.2020 по 13.05.2020 року. Таким чином, представником позивача, здійснено розрахунок, відповідно до якого середній заробіток за час вимушеного прогулу Позивача в період з 04.03.2020 по 13.05.2020 становить 572848,32 грн., які просить стягнути з ДУ «Держгідрографія». В судовому засіданні, яке відбулось 13 травня 2020 року, вищевказана заява залучена до матеріалів справи. Крім того, 13 травня 2020 року залучено до справи заяву про зміну п.3 прохальної частини позовних вимог (а.с.158-159), мотивуючі тим, що отримавши Відзив Державної служби морського та річкового транспорту України на позовну заяву, до якого було долучено наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 15.04.2020 №7-ПД, яким було внесено зміни до наказу від 14.02.2020 №2-ПД, яким звільнено [PERSON] . Вказано, що ці обставини на час подання позовної заяви не були відомі Позивачу та його представнику. Вказані зміни полягають у зазначені дати звільнення [PERSON] «04 березня 2020 року », замість «14 лютого 2020 року», окрім того п.2 наказано ДУ «Держгідрографія» провести зі [PERSON] відповідні розрахунки, які пов`язані з вказаними змінами дати звільнення позивач. Посилаючись на викладені обставини, представник позивача просить суд: п. 3 прохальної частини позовної заяви викласти в наступній редакції: поновити з 04.03.2020 року [PERSON] на посаді начальника державної установи «Держгідрографія» В судових засіданнях представник позивача, адвокат Кротюк О.В. вимоги позову підтримав в повному обсязі, вважає їх законними і обґрунтованими, такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з підстав наведених в позовній заяві. Представник відповідача Державної служби морського та річкового транспорту України - Нечипоренко Н.С. проти вимог позову заперечувала, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник відповідача Державної установи «Держгідрографія» Демчук В.О. просила в задоволені позову відмовити повністю, посилаючись на необґрунтованість заявлених позовних вимог та їх безпідставність. Заслухавши думку учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження та позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Як встановлено судом та вбачається з письмових матеріалів справи, 10 травня 2019 року Міністерство інфраструктури України, іменоване далі Уповноважений орган управління, в особі Державного секретаря Міністерства інфраструктури України Галащука Андрія Едуардовича, з однієї сторони, та громадянин [PERSON] , іменований далі - Керівник, з другої сторони (далі - Сторони) уклали Контракт №31-ІІІ з начальником державної установи «Держгідрографія», за умовами якого [PERSON] призначається на посаду начальника державної установи «Держгідрографія» з 10 травня 2019 року до 08 травня 2020 року (а.с.12-26). Відповідно до відомостей трудової книжки, 23.04.2018 року [PERSON] призначено виконуючим обов`язки начальника державної установи «Держгідрографія», Наказ №25-О від 20.04.2018 року Міністерства інфраструктури України (а.с.61-63). Згідно Листа Міністерства інфраструктури України, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 24 жовтня 2018 року №863 «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту» у додатках 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 21 березня 2011 р. №265 «Питання управління Міністерством інфраструктури об`єктами державної власності», внесено зміни, якими державну установу «Держгідрографія» виключено зі сфери управління Міністерства інфраструктури України (а.с.131). 18 червня 2019 року Державна служба морського та річкового транспорту України, іменована далі Уповноважений орган управління, в особі в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Барінова Дмитра Анатолійовича , з однієї сторони, та начальник державної установи «Держгідрографія» [PERSON] , з другої сторони (далі - Сторони), уклали Додаткову угоду №2-ІІ до контракту від 10 травня 2019 року №31-ІІІ з начальником державної установи «Держгідрографія», що є у державній власності, відповідно до якого контракт від 10 травня 2019 року №31-ІІІ з начальником державної установи «Держгідрографія» [PERSON] викладено в новій редакції. Так, 18 червня 2019 року Державна служба морського та річкового транспорту України, іменована далі Уповноважений орган управління, в особі в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Барінова Дмитра Анатолійовича та начальник Державної установи «Держгідрографія» [PERSON] , іменований далі - Керівник, з другої сторони (далі - Сторони), уклали Контракт №2-ІІ з начальником державної установи «Держгідрографія», що є у державній власності, за умовами якого [PERSON] призначається на посаду начальника державної установи «Держгідрографія» на строк з 10 травня 2019 року до 08 травня 2024 року (а.с.27-43). Відповідно до відомостей трудової книжки, 10 травня 2019 року [PERSON] призначено на посаду начальника «Держгідрографія» (а.с.61-63). Згідно Наказу начальника державної установи «Держгідрографія» [PERSON] №07-вд від 04 лютого 2020 року «Про направлення на підвищення кваліфікації», з 09 лютого по 14 лютого 2020 року [PERSON] відряджено для проходження підвищення кваліфікації в Інституті післядипломної освіти для проходження підвищення кваліфікації (а.с.89). Наказом в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Юлії Ворони від 14 лютого 2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія», відповідно до підпункту 25 пункту 11 Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.09.2017 №1095, припинено повноваження [PERSON] на посаді начальника державної установи «Держгідрографія», звільнивши його 14 лютого 2020 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (а.с.10). Також, відповідно до п. 2 Наказу №2-ПД від 14 лютого 2020 року, наказано Державній установі «Держгідрографія» забезпечити ознайомлення [PERSON] з цим наказом під особистий підпис, про що проінформувати у тижневий строк Управління персоналом Морської адміністрації з наданням підтверджуючих документів та забезпечити йому належно оформленої трудової книжки і проведення з ним необхідних розрахунків відповідно до вимог законодавства про працю. Відповідно до пункту 32 Контракту №2-ІІ від 18 червня 2019 року, цей Контракт припиняється: а) після закінчення терміну дії контракту; б) за угодою Сторін; в) до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 33 і 34 цього контракту; г) з інших підстав, передбачених законодавством. Згідно пункту 33 Контракту №2-ІІ від 18 червня 2019 року, передбачено, зокрема, що Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Уповноваженого органу управління. Згідно пункту 34 Контракту №2-ІІ від 18 червня 2019 року, керівник може за своєю ініціативою розірвати контракт до закінчення терміну його дії: а) у випадку систематичного невиконання Уповноваженим органом управління своїх обов`язків за контрактом; б) у разі його хвороби або інвалідності (підтверджених відповідними медичними довідками), які перешкоджають виконанню обов`язків за контрактом, та у випадках передбачених частиною першою статті 38 Кодексу законів про працю України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 04 березня 2020 року в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитро Падакін виніс Наказ №68-к від «Про звільнення начальника державної установи «Держгідрографія», відповідно до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія», відповідно до якого наказано звільнити [PERSON] з роботи з посади начальника державної установи «Держгідрографія» 04 березня 2020 року, у зв`язку з припиненням повноважень, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (а.с.11). Відповідно до відомостей трудової книжки на ім`я [PERSON] , яка міститься в матеріалах справи, завіреної належним чином у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України, станом на 05 березня 2020 року, 04 березня 2020 року [PERSON] звільнено у зв`язку з припиненням повноважень, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України, Наказ Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року №2-ПД (а.с.61-63). Згідно Листка непрацездатності (первинний) серії АДЦ №804439 , виданого 15 лютого 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «ДІМ МЕДЕЦИНИ», вбачається, що [PERSON] з 14.02.2020 року по 15.02.2020 року перебував у стаціонарі та був звільнений від роботи, причина непрацездатності - захворювання загальне, режим - стаціонарний. Стати до роботи 16.02.2020 року (а.с.92). Крім того, згідно Листка непрацездатності (первинний) серії АДШ №507378 , виданого 16 лютого 2020 року Центральною поліклінікою МВС України, вбачається, що [PERSON] з 16.02.2020 року по 26.02.2020 року був звільнений від роботи, причина непрацездатності - захворювання загальне, режим - амбулаторний. Стати до роботи 04.03.2020 року (а.с.93). Під час розгляду справи в суді та після отримання відповідачем - Державною службою морського та річкового транспорту України копії ухвали про відкриття провадження від 06.03.2020 року, та копії позовної заяви з додатками (отримано 23.03.2020 року (а.с.107)), долучено до матеріалів справи наказ в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Сергія Звягінцева №7-ПД від 15 квітня 2020 року «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 №2-ПД», відповідно до якого наказано внести зміни до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія»: в пункті 1 слова та цифри «14 лютого 2020 року» замінити словами та цифрами «04 березня 2020 року» (а.с.119). Відповідно до п. 2 Наказу №7-ПД від 14 квітня 2020 року, наказано державній установі «Держгідрографія» провести відповідні розрахунки та внести необхідні записи щодо дати звільнення до трудової книжки [PERSON] . Згідно, листа від 06 березня 2020 року в.о. начальника Дмитра Падакіна Державна установа «Держгідрографія» проінформувала Управління персоналом Державної служби морського та річкового транспорту України, що [PERSON] після виходу з лікарняного 04.03.2020 був ознайомлений з наказом Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія». Також 04.03.2020 року з ним проведено розрахунок відповідно до вимог законодавства та надіслано поштовим відправленням відповідно до його заяви належно оформлену трудову книжку (а.с.98). Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. Стаття 43 Конституції України у відповідності зі ст.23 Загальної декларації прав людини проголошує право кожного на працю, що включає у себе можливість заробляти собі на життя працею, яку людина вільно обирає або на яку погоджується. Визначаючи право на працю як основу життєдіяльності людини,Конституція України закріплює та гарантує основні трудові права громадян (ст.ст.43,44,45,46) і визначає, що основи соціального захисту, форми та види пенсійного забезпечення, принципи регулювання праці та занятості визначаються законами України (п.6 частини першої ст. 90 Конституції України). Основним законом, який закріпляє право на працю та шляхи його реалізації, є Кодекс законів про працю України. Статтею 2 КЗпП України одночасно передбачено і право громадянина на працю і право на отримання за працю заробітної плати не нижче встановленого державою мінімального розміру. Працівники реалізують право на працю шляхом укладання трудового договору на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. П. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя "Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати. Конституція це акт прямої дії. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі коли закон, який був чинний до введення в дію Конституції чи прийнятий після цього, суперечить їй. Згідно із ст. 22 Конституції України, закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. У частині другій статті 8 Конституції України, встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п. 4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007). За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист свого права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивачем не було порушено при зверненні з позовом до суду строки звернення до районного суду за вирішенням трудових спорів, які передбачено ст.233 КЗпП України. Стосовно застосування як підставу при звільненні керівника державного підприємства за п. 5 ст. 41 КЗпП України, у зв`язку із припиненням повноважень посадових осіб слід зазначити наступне. Пунктом 5 частини 1 ст. 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених ст. 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Норму ч. 1 ст. 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року1255-VII. Закон № 1255-VII набрав чинності 01 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (ст. 44 КЗпП). Зокрема, ст. 41 КЗпП України доповнена пунктом п`ятим, який встановлює додаткову підставу розірвання трудового договору - «припинення повноважень посадових осіб». Розірвання трудового договору за вказаним пунктом 5 частини першої ст. 41 КЗпП України можливе за наявності попереднього припинення повноважень посадової особи, тобто рішення вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Тому для звільнення за вказаною нормою мають бути існувати обставини (факти): звільнений працівник повинен бути посадовою особою товариства та повинно заздалегідь відбутись припинення його повноважень (окреме рішення вищого органу управління), що в наступному є підставою для розірвання з ним трудового договору у порядку, передбаченому чинним законодавством України та статутними документами господарського товариства. Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Питання про можливість застосування відповідних правових норм до посадових осіб державних та комунальних закладів, суперечить меті та логіці Закону №1255-VII. При цьому, в п. 9 пояснювальної записки до вищевказаного законопроекту (№ 4586 від 27 березня 2014 року) вказувалося, що проект закону не стосується соціально-трудової сфери та не потребує узгодження з уповноваженими представниками від всеукраїнських профспілок, їх об`єднань та всеукраїнських об`єднань організацій роботодавців. Визначення «господарських товариств» надане у ст.ст. 79, 80 Господарського кодексу України, ст. 1 Закону України «Про господарські товариства». Господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарськими товариствами цим Законом визнаються підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди юридичними особами і громадянами шляхом об`єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку. Відповідно до частини першої статті 80 Господарського кодексу України та частини другої ст. 113 Цивільного кодексу України, до господарських товариств належать: акціонерні товариства, товариства з обмеженою відповідальністю, товариства з додатковою відповідальністю, повні товариства, командитні товариства. Поняття «посадові особи господарського товариства» згадується в ч. 2 ст. 89 Господарського кодексу України. У статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року міститься визначення уточненого поняття «посадові особи органів акціонерного товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Частиною другою статті 80 Господарського кодексу України передбачено, акціонерним товариством є господарське товариство, яке має статутний капітал, поділений на визначену кількість акцій однакової номінальної вартості, і несе відповідальність за зобов`язаннями тільки майном товариства, а акціонери несуть ризик збитків, пов`язаних із діяльністю товариства, в межах вартості належних їм акцій, крім випадків, визначених законом. Поняття «посадові особи органів акціонерного товариства» визначено в пункті 15 частини першої статті 2 Закону України «Про акціонерні товариства». Це фізичні особи - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що термін «посадові особи органів акціонерного товариства» законодавцем вжито в значенні - голова та члени наглядової ради, виконавчого органу, ревізійної комісії, ревізор акціонерного товариства, а також голова та члени іншого органу товариства, якщо утворення такого органу передбачено статутом товариства. А тому, додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до зазначених осіб, перелік яких є вичерпним, оскільки такі особи, крім того, що являються найманими працівниками, одночасно виступають органами управління та контролю товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників/наглядової ради, тоді як з рештою працівників товариства трудовий договір укладає його керівник або уповноважений орган. Оскільки Законом № 1255-VII внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», то, розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку, можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Таким чином, п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України не поширюються на трудові відносини, які склалися між Позивачем та Відповідачами і власник не мав права звільняти позивача за власним волевиявленням на підставі вказаної норми, оскільки вказана норма права стосується посадових осіб господарських товариств, яким не є Відповідач 1, а Позивач не є спеціальним суб`єктом, щодо якого може бути застосована вказана норма. Згідно Положення державної установи «Держгідрографія», затвердженого наказом Державної служби морського та річкового транспорту України 30 травня 2019 року №224, Державна установа «Держгідрографія» заснована на державній власності і належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України. Відповідно до Положення про Державну службу морського та річкового транспорту України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 вересня 2017 р. № 1095,Державна служба морського та річкового транспорту України (Морська адміністрація) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури і який реалізує державну політику у сферах морського та річкового транспорту, торговельного мореплавства, судноплавства на внутрішніх водних шляхах, навігаційно-гідрографічного забезпечення мореплавства, а також у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибної промисловості). Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про передачу державних підприємств, установ та організацій до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту» від 24 жовтня 2018 року №863-р, передано цілісні майнові комплекси державних підприємств, установ та організацій за переліком згідно з додатком, зокрема, Державна установа «Держгідрографія» із сфери управління Міністерства інфраструктури до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту. В зв`язку з цим слід зазначити, що державне підприємство не є господарським товариством. Відтак, застосування п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України для припинення дії трудового договору та звільнення позивача є неправомірним. Вказане зокрема підтверджується практикою Верховного суду, зокрема в Постанові 25 вересня 2019 року у справі № 753/1604/17 (провадження № 61-26664св18), Суд зазначив, оскільки Законом №1255-VІІ від 13 травня 2014 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» були внесені зміни у тому числі до ГК України і Закону України «Про акціонерні товариства», розглядаючи всі внесені зміни в їх системному зв`язку можна дійти висновку, що термін «посадові особи» був використаний законодавцем саме у визначенні цих двох законодавчих актів. Вказане узгоджується з позицією суду щодо застосування п. 5 ч. 1ст. 41 КЗпП України до посадових осіб саме господарських товариств. Суд наголошує, що саме по собі розірвання трудового договору з невизначених законом підстав, по суті є безпідставним звільненням, дане твердження кореспондується з висновками Конституційного Суду України. Рішенням Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I) /2019, зокрема зазначено, що держава, забезпечуючи стабільність трудових правовідносин, здійснює їх нормативне регулювання з метою створення справедливих, безпечних і сприятливих для життя і здоров`я умов праці, підвищення її продуктивності, гарантування рівності прав та можливостей кожного працівника, збереження його працездатності, трудового довголіття, захисту на випадок безробіття. Законодавча діяльність у сфері регулювання праці, зокрема щодо умов та порядку припинення трудових правовідносин, має відповідати нормам і принципам, визначеним уКонституції України, а також узгоджуватися із міжнародними зобов`язаннями, які випливають з участі України у діяльності міжнародних організацій, у тому числі Міжнародної організації праці. Відповідно до Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, держави мають передбачити відповідні гарантії проти застосування договорів про найняття на визначений термін, мета яких - ухилитися від надання захисту, передбаченого цією конвенцією (пункт 3 статті 2); трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби (ст. 4). У Рішенні від 09 липня 1998 року № 12-рп/98 Конституційний Суд України вказав, що шляхом укладення трудового договору з роботодавцями громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, з яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини). Конституційний Суд України вважає, що контракт як особлива форма трудового договору є джерелом суб`єктивних прав та обов`язків найманого працівника і роботодавця, він укладається для виконання за винагороду роботи, яка має, як правило, постійний або досить тривалий характер. У контракті можуть визначатися, зокрема, строк його дії; режим праці та відпочинку; взаємні права, обов`язки й відповідальність сторін; умови організації та оплати праці, матеріального і соціально-побутового забезпечення працівника, надання йому компенсаційних виплат та відшкодування шкоди, завданої здоров`ю; підстави припинення трудових правовідносин тощо. Сторони контракту мають право виходити за межі сфери нормативного регулювання трудових правовідносин, передбачених законодавством України про працю, за умови відсутності погіршення юридичного становища працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Однією зі складових принципу верховенства права є юридична визначеність, котра, як зазначила Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді "Верховенство права", схваленій на 86-му пленарному засіданні, яке відбулося 25-26 березня 2011 року, є істотно важливою для питання довіри до судової системи та верховенства права. У цій доповіді також вказано, що юридична визначеність вимагає, щоб юридичні норми були чіткими і точними та спрямованими на забезпечення того, щоб ситуації та правовідносини залишались передбачуваними (п.п. 44, 46). Системний аналіз вищевикладених рішень Конституційного Суду України говорить про недопустимість погіршення нормами законодавства України, у сфері трудових правовідносин, юридичного становища працівника, не зважаючи на посаду навіть за умови наявності контракту. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] в період з 14.02.2020 року по 15.02.2020 року, та в період з 15.02.2020 року по 26.02.2020 року перебував на лікарняному, що стверджується дослідженими в судовому засіданні листками непрацездатності серії АДЦ №804439 та серії АДШ №507378 Трудовий договір, за положеннями ч. 1 ст. 21 КЗпП України, є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвано власником або уповноваженим ним органом на підставі ст.40 КЗпП України у визначених статтею випадках, а також на підставі ст.41 КЗпП України, якою передбачено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов. Громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом; не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ч.1, ч.2 ст. 24 Конституції України). Статтею 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, зокрема у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Конституційний Суд України вказував, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі працівників повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими (абзац сьомий підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини рішення від 7 липня 2004 року № 14-рп/2004). Положеннями ч.3 ст. 40 КЗпП України закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Відповідно до ст. 9 КЗпП України умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Таким чином, положення ч. 3 ст. 40 Кодексу є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України, а працівники, які працюють за контрактом не можуть бути звільнені в день тимчасової непрацездатності або в період перебування у відпустці, оскільки це зумовить нерівність та дискримінацію цієї категорії працівників, ускладнить їх становище та знизить реальність гарантій трудових прав громадян, встановлених Конституцією і законами України. Наведене узгоджується з висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні від 4 вересня 2019 року № 6-р(II)/2019 у справі 3-425/2018(6960/18). В зазначеному рішенні Конституційного Суду України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини та не суперечать Конституції України. Статтею першою Закону України «Про Конституційний Суд України» встановлено, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції Українизаконів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до Конституції України. Згідно ст. 2 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд здійснює свою діяльність на засадах верховенства права, незалежності, колегіальності, гласності, відкритості, повного і всебічного розгляду справ, обґрунтованості та обов`язковості ухвалених ним рішень і висновків. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, що правила про недопустимість звільнення працівника у період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (частина третя статті 40 КЗпП України) стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП України, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Аналогічна правова позиція викладене в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року по справі № 297/377/18. З урахуванням викладеного звільнення позивача відбулося з порушенням гарантій передбачених частиною третьою статті 40 КЗпП України. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що Позивача звільнено із порушеннями трудового законодавства, невірно застосовано п. 5 ч. 1ст. 41 КЗпП України, а тому слід визнати незаконним наказ в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Юлії Ворони від 14 лютого 2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія». Відповідно до частин першої та другої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Оскільки, судом визнано наказ про звільнення Позивача з роботи незаконним, також задоволенню підлягають і вимоги про поновлення останнього на роботі на посаді начальника Державної установи «Держгідрографія» з 04 березня 2020 року. Згідно з частиною сьомою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Зазначена норма права в імперативній формі передбачає негайне виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі, тому відсутність у судовому рішенні вказівки про це не позбавляє рішення його обов`язковості з моменту проголошення. Це зазначено і в правовій позиції,яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 липня 2015 року у справі № 6-435 цс15 , відповідно якої за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі слід вважати не видання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення. Відповідно до п.4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення вимоги позивача щодо допущення негайного виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995.. При розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд керується п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», згідно якого при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Відповідно до п.5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з абз. 1 п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (середньогодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Отже, виходячи з Довідки про доходи [PERSON] №13 від 30 квітня 2020 року, середньогодинна заробітна плата Позивача складає 1531 грн. 68 коп. Час вимушеного прогулу [PERSON] , внаслідок незаконного звільнення - з 04.03.2020 року по 13.05.2020 року. За цей період кількість робочих днів становить 47 днів (березень 2020 року - 19 днів, квітень 2020 року - 21 день з них один скорочений день на 1 год. напередодні святкових днів, травень 2020 року - 7 днів з них один скорочений на 1 год. напередодні святкових днів). Тривалість робочого дня в Державній установі «Держгідрографія» складає 8 годин. Отже, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільнені період з 04.03.2020 року по 13.05.2020 року складає: 572848,32 грн. (1531,68 х 374 год. вимушеного прогулу. Отже, вказана сума середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про скасування Наказу в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитра Падакіна №68-к від 04 березня 2020 року «Про звільнення начальника державної установи «Держгідрографія», суд зазначає наступне. Як вже було встановлено судом, 04 березня 2020 року в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитра Падакіна виніс Наказ №68-к «Про звільнення начальника державної установи «Держгідрографія», відповідно до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія», яким наказано звільнити [PERSON] з роботи з посади начальника державної установи «Держгідрографія» 04 березня 2020 року, у зв`язку з припиненням повноважень, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 Кодексу законів про працю України (а.с.11). Положення державної установи «Держгідрографія», затвердженого наказом Державної служби морського та річкового транспорту України 30 травня 2019 року №224, Державна установа «Держгідрографія» заснована на державній власності і належить до сфери управління Державної служби морського та річкового транспорту України (далі - Уповноважений орган управління). Згідно статті 6 пункту 6.1 Положення державної установи «Держгідрографія», управління Установою здійснює начальник Установи (далі - керівник Установи), якого призначає та звільняє з посади Уповноважений орган управління відповідно до законодавства. Призначення керівника Установи здійснюється шляхом укладення трудового договору (контракту). Тобто, повноваження щодо винесення наказу про прийняття та/або звільнення з посади начальника державної установи «Держгідрографія» належать виключно Уповноваженому органу управління - Державній службі морського та річкового транспорту України. Враховуючи вищевикладене, суд вважає Наказ №68-к від 04 березня 2020 року нікчемним, оскільки жодних повноважень для винесення даного наказу в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитро Падакін не мав. Крім того, виносячи даний наказ, в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитро Падакін, змінив дату звільнення [PERSON] з 14.02.2020 року на 04.03.2020 року, яка була визначена Уповноваженим органом управління, відповідно до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 року №2-ПД «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія». Отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову в цій частині, оскільки Наказ в.о. начальника Державної установи «Держгідрографія» Дмитра Падакіна №68-к від 04 березня 2020 року «Про звільнення начальника державної установи «Держгідрографія», є нікчемним, та таким, що не породжує жодних юридичних наслідків, оскільки винесений з порушенням Положення державної установи «Держгідрографія». У цьому разі скасування наказу судом не вимагається. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів) акти, довідки, виписки або витяги з них, належним чином засвідченні їх копії (в тому числі їх електронні копії), що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 79 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достовірність означає відповідність інформації, отримуваної із доказу, яка підтверджується шляхом зіставлення отриманої інформації з інших доказів, через порівняння, проведення відповідної експертизи. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Суд критично оцінює наказ в.о. Голови Державної служби морського та річкового транспорту України Сергія Звягінцева №7-ПД від 15 квітня 2020 року «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 №2-ПД», та не бере його до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки як вбачається з матеріалів справи даний наказ винесено після відкриття провадження в справі та під час розгляду справи по суті, що на велике переконання суду свідчить про те, що Відповідач - Державна служба морського та річкового транспорту України, будь-яким способом намагається уникнути відповідальності за порушення трудового законодавства. Крім того, Листом від 06 березня 2020 року за підписом в.о. начальника Дмитра Падакіна Державна установа «Держгідрографія», проінформувала Державну службу морського та річкового транспорту України про те, що [PERSON] після виходу з лікарняного 04.03.2020 року був ознайомлений з Наказом №2-ПД від 14.02.2020 року «Про припинення повноважень начальника державної установи «Держгідрографія», а також цим листом проінформовано про проведення з Позивачем розрахунку та надіслання поштовим відправленням трудової книжки. А тому доводи сторони відповідача - Державної служби морського та річкового транспорту України про те, що їм не було відомо про перебування Позивача на лікарняному та винесення Наказу №7-ПД від 15 квітня 2020 року «Про внесення змін до наказу Державної служби морського та річкового транспорту України від 14.02.2020 №2-ПД», після отримання зазначеної інформації, спростовуються Листом від 06 березня 2020 року за підписом в.о. начальника Дмитра Падакіна Державна установа «Держгідрографія». Інші доводи представників відповідачів, викладені ними у Відзивах на позовну заяву, не спростовують висновків суду. При вирішенні питання про стягнення витрат на правничу допомогу адвоката суд виходить із наступного. В силу ч.ч. 1,2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога). Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити, у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представництво у суді адвокат Кротюк О.В. здійснював на підставі Ордеру на надання правничої (правової) допомоги серії АА №1014869 (а.с.9). Також, в матеріалах справи міститься Додаток №1 від 04 березня 2020 року до договору про надання правової допомоги №29/2020 (а.с.142) та Додаткова угода №1 від 02 квітня 2020 року до договору про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 (а.с.143). Згідно пункту 2 Додатку №1 від 04 березня 2020 року до договору про надання правової допомоги №29/2020, Адвокатське бюро «Олександра Кротюка» в особі керуючого бюро Кротюка О.В. та [PERSON] . дійшли згоди, що вартість 1 години роботи адвоката становить 5192 гривень. Згідно підпункту 2.1. пункту 2 Додатку №1 від 04 березня 2020 року до договору про надання правової допомоги №29/2020, Адвокатське бюро «Олександра Кротюка» в особі керуючого бюро Кротюка О.В. та [PERSON] дійшли згоди, що незалежно від кількості витрачених годин, на надання Бюро правової допомоги Клієнту, максимальна вартість оплати правничої допомоги за цією додатковою угодою становить 51920 гривень, з врахуванням умов п.3 цього додатку. Додатковою угодою №1 до договору про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 року, викладено п.2 та пп. 2.1. додатку №1 від 04.03.2020 до договору про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 в новій редакції: «2. Сторони дійшли згоди, що вартість 1 години роботи адвоката становить 2963 гривні. 2.1. Сторони дійшли згоди, що незалежно від кількості витрачених годин, на надання Бюро правової допомоги Клієнту, максимальна вартість оплати правничої допомоги за цією додатковою угодою становить 28500 гривень, з врахуванням умов п.3 цього додатку….» Інші положення додатку №1 від 04.03.2020 до договору про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 залишаються без змін. На підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу представником позивача надано: 1.Квитанцію №1_5 від 13 березня 2020 року про сплату [PERSON] на користь «Адвокатського бюро «Олександра Кротюка», коштів в розмірі 14500 грн., призначення платежу: за Договором про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 року (а.с.144); 2.Квитанцію №9_5 від 16 березня 2020 року про сплату [PERSON] на користь «Адвокатського бюро «Олександра Кротюка», коштів в розмірі 14000 грн., призначення платежу: за Договором про надання правової допомоги №29/2020 від 04.03.2020 року (а.с.144); 3.Акт про надання правової (правничої) допомоги, складений згідно умов п.3.1. додатку №1 до договору про надання правової допомоги №29/2020 (а.с.145); Стороною відповідача було заявлено про необґрунтованість розміру послуг за надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до постанови Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц, якщо стороною буде документально доведено, що нею пронесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. При винесенні рішення, суд керується практикою Європейського суду з прав людини відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Зокрема, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява N 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до правової позиції викладеної у Додатковій Постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, провадження №14-382цс19, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04). Проаналізувавши матеріали справи, вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу правову допомогу при розгляді справи в суді, суд приймає до уваги обставини справи, умови укладеного договору про надання правничої допомоги, співмірність винагороди за надані юридичні послуги зі складністю справи; час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значення справи для сторони, крім того, участь представника позивача в судових засіданнях, їх кількість та час, підстави відкладення судових засідань, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи, що справа є малозначною, вважає, що стягнення витрат за надання правничої допомоги адвоката, які позивач поніс підлягають до частково задоволення в розмірі 5000,00 гривень. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Суд постановляє рішення в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову доведеність обставин позову, а тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial