Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Із 14 листопада 2006 року [PERSON] із членами своєї сім`ї проживає у [ADDRESS], яка є власністю Мурованокуриловецької селищної ради. Вселення відбулося за згодою Мурованокуриловецької селищної ради та попереднього наймача [PERSON] Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року скасовано Рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] та зобов'язано селищну раду повторно розглянути заяву [PERSON] щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] належним органом приватизації житлового фонду. Орган приватизації Мурованокуриловецької селищної ради рішенням № 28 від 19 травня 2014 року відмовив [PERSON] в наданні дозволу на приватизацію вищезгаданої квартири. Вважаючи, що орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради не мав права відмовити у приватизації квартири та своєю відмовою позбавив можливості набути право власності на спірну квартиру, [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 15 Закону України "Про власність" з відповідним позовом звернулась до суду та просила визнати факт, що орган приватизації житлового фонду не мав права відмовити у приватизації квартири [ADDRESS] та визнати за нею право приватної власності на цю квартиру в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені позовні вимоги і пояснив: 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду [PERSON] відмовлено у задоволенні адміністративного позову до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання дій протиправними щодо приватизації квартири по [ADDRESS], скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії. Не погоджуючись із таким рішенням, вона оскаржила його до Вінницького апеляційного адміністративного суду, де 25 грудня 2013 року було прийнято рішення про те, що сесія Мурованокуриловецької селищної ради не являється органом приватизації, а тому не правомочна розглядати заяви вказаної категорії, що спірна квартира не являється службовим житлом, а також що відсутність ордеру на вселення не може бути підставою для відмови у приватизації квартири. З вказаним рішенням вона звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради, яка 12 лютого 2014 року на 37 сесії 6 скликання знову прийняла рішення про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Вищезазначене рішення [PERSON] оскаржила до суду. Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року рішення сесії скасовано та зобов'язано селищну раду розглянути заяву [PERSON] належним органом приватизації житлового фонду. Новоствореним органом приватизації 19 травня 2014 року прийнято рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири. Мотивом такої відмови названо відсутність законних підстав у користуванні житловим приміщенням з боку [PERSON] та її сім`ї. Вважає, що орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради не мав права відмовити [PERSON] у приватизації квартири. Зокрема, питання правомірності вселення сім`ї [PERSON] в квартиру вирішено рішеннями Могилів-Подільського міськрайонного суду від 13.08.2012 року та постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25.12.2013 року; відсутні передбачені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» підстави для відмови у приватизації; орган приватизації сам недотримав процесу приватизації, передбаченого п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Оскільки законодавством про приватизацію державного житлового фонду не передбачена можливість кількаразового звернення громадян із заявою про надання дозволу на приватизацію та кількаразового прийняття рішення органами приватизації, єдиним способом захисту конституційного права [PERSON] є лише визнання за нею права власності на цю квартиру в порядку приватизації державного майна, що є в комунальній власності. Представник відповідача - Мурованокуриловецької селищної ради - позов не визнав та суду пояснив, що рішенням 38 сесії селищної ради 6 скликання № 797 від 16.05.2014 року було створено орган приватизації, затверджено Положення про нього та зразок бланку свідоцтва. На підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року та відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження по виконанню цього рішення від 29 квітня 2014 року, Мурованокуриловецьку селищну раду було зобов'язано розглянути заяву гр. [PERSON] та прийняти рішення в строк до 06 травня 2014 року. 19 травня 2014 року на засіданні органу було прийнято рішення № 28, яким відмовлено позивачу. Прийняття вказаного рішення базувалось на тому, що відповідно до ст. 8 ЗУ „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), крім того, відповідно до Положення, до заяви мало б бути додано ряд документів, а в пакет для розгляду органу приватизації було надано лише заяву [PERSON] Просить врахувати суд, що вселення [PERSON] у квартиру відбулося з порушенням ст.ст. 65, 58 ЖК України, а також рішення виконавчого комітету селищної ради № 20 від 24.02.2000 року про те, що житлова квартира по [ADDRESS] надається згідно угоди по найму в користування посадовим особам прокуратури на період виконання ними обов'язків, а тому позивач користується житловою квартирою без законних на те підстав. Із врахуванням положень п. 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян від 15.09.1992 р. № 56, [PERSON] не може бути визначена основним квартиронаймачем, а також особою, що має право на безоплатну приватизацію житлової квартири. Розглянувши справу у судовому засіданні, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення з огляду на наступне: Згідно з положеннями ст.ст. 21, 22, 41 та 47 Конституції України кожен має право на житло, держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу, зокрема, придбати житло у власність в порядку, визначеному законом. Конституційні права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними, гарантуються державою і не можуть бути скасовані. Фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна, що є в комунальній власності (ч. 1 ст. 345 ЦК України). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 цього Закону до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. Судом встановлено, що позивач, реалізовуючи своє право на приватизацію, 09 квітня 2013 року подала заяву до Мурованокуриловецької селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 657 позивачу відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення [PERSON] оскаржила до суду. 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду [PERSON] було відмовлено в задоволенні адміністративного позову. Постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу задоволено частково, зокрема, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані з розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири, а також рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року визнано протиправними, рішення скасовано і зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути питання приватизації квартири [ADDRESS] (а.с. 13-14). 09 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо приватизації квартири. 12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради прийнято рішення № 774 про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року (а.с. 15-17) дії Мурованокуриловецької селищної ради пов'язані з повторним розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] визнано протиправними. Крім того, визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути заяву [PERSON] щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради. На виконання судового рішення, Мурованокуриловецькою селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року (а.с. 45) про створення органу приватизації в особі виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, затверджено Положення про орган приватизації (а.с. 46-48). 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири, з підстав, що вона не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, в рішенні зазначено, що вселення [PERSON] в квартиру відбулось з порушенням ст. 58 ЖК УРСР, а тому відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, Положення про орган приватизації житлового фонду, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію, а також через відсутність належних документів (а.с. 40). Заперечення представника відповідача в судовому засіданні також стосувалися того, що попередні рішення судів не ґрунтувалися на доказах, які є у селищної ради, а також не обґрунтовувалися нормами законів. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як слідує із рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 13 серпня 2012 року (а.с. 41-43), Мурованокуриловецькій селищній раді відмовлено у задоволенні позовної заяви до [PERSON] та [PERSON] про виселення із службового приміщення. Зокрема у рішенні зазначено, що квартира [ADDRESS] надана сім'ї [PERSON] не як службове житло. Це рішення суду, зі слів сторін не оскаржувалося і набрало чинності. Таким чином, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що спірна квартира є службовою, а тому не може бути приватизована позивачем та членами її сім'ї. З рішення (постанови) Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року, яке набрало законної сили з моменту проголошення (а.с. 13-14) слідує, що судом встановлено, що вселення [PERSON] із сім`єю відбулося за згодою наймача квартири [PERSON], та Мурованокуриловецької селищної ради. Отже, обставина щодо законності вселення позивача та членів її сім`ї у квартиру [ADDRESS] є, відповідно до норм ЦПК України, доведеною і доведенню в цьому судовому засіданні не підлягає. Щодо третьої, названої представником відповідача, підстави відмови [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію - відсутність необхідного пакету документів, суд вважає, що й вона не ґрунтується на Законі. Так, представник відповідача в судовому засіданні заявив, що рішенням виконкому Мурованокуриловецької селищної ради [PERSON] було відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири, в тому числі, і тому, що відповідно до ст. 8 ЗУ „Про приватизацію державного житлового фонду" передача квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), крім того, відповідно до Положення до заяви мають бути додані довідка про склад сім'ї та займані приміщення, оригінал та копія технічного паспорта на квартиру, копія документа, на підставі якого громадянин набув право найму квартири, копії документів повнолітніх членів сім'ї, копії свідоцтв про народження дітей, документи, де вони приживали до цього часу і документи про те, чи за попереднім місцем проживання не брали участі у безоплатній приватизації житла. З положень ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» слідує, що приватизація житла - це певний процес, який передбачає отримання дозволу на його початок, підготовку та оформлення відповідних документів, передача об'єкта у власність громадян та оформлення свідоцтва на право власності. Організація підготовки та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир п. 15 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, яке затверджене наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 396 від 16 грудня 2009 року, покладена саме на орган приватизації. Зокрема, орган приватизації зобов'язаний видати громадянину бланк заяви та надати необхідну консультацію щодо процесу приватизації (п. 17 Положення). В порушення таких норм, як слідує із пояснень представника відповідача в судовому засіданні, предметом розгляду на засіданні органу приватизації 19 травня 2014 року була не заява [PERSON], а окрема ухвала Мурованокуриловецького районного суду від 25.03.2014 року (хоча мала б бути постанова Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року) та постанова старшого державного виконавця відділу ПВР управління ДВС Головного управління юстиції у Вінницькій області від 29.04.2014 року (а.с. 44). Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична чи юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є у комунальній власності. Частиною 5 Житлового кодексу України та ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» - державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. У частині 5 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передбачено, що кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Пунктом 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. З рішення Мурованокуриловецької селищної ради 10 сесії 23 скликання від 19 квітня 2000 року про об'єкти права комунальної власності (а.с. 11) та договору купівлі-продажу (а.с. 12) слідує, що квартира [ADDRESS] є власністю Мурованокуриловецької селищної ради. Як ствердили суду сторони, з 14 листопада 2006 року у спірній квартирі проживають та зареєстровані [PERSON], її чоловік та їх малолітня дочка. Такий факт також стверджується Довідкою № 1733 від 26.06.2014 року Мурованокуриловецької селищної ради (а.с. 58). Довідкою Флоринської сільської ради Бернадського району № 2.8-1-43 від 20.06.2014 року (а.с. 55), довідками Шаргородської міської ради № 2151 (а.с. 56) та № 2152 (а.с. 57) від 24.06.2014 року стверджується, що ні [PERSON], ні її чоловік не брали участі у безоплатній приватизації житла за попереднім зареєстрованим місцем проживання. Частина 2 ст. 15 Закону України «Про власність» передбачає, що наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Пунктом 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» передбачено, що органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) кімнат (гуртожитків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків передбачених законом. Зокрема, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Отже, перелік підстав для відмови громадянам у приватизації житла є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Спірна квартира не відноситься до об'єктів, які не підлягають приватизації. Ця обставина також встановлена постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року. Таким чином, орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, відповідно до вимог ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України» не мав права відмовити [PERSON] у приватизації квартири [ADDRESS]. Він своєю відмовою, яка не ґрунтується на вимогах закону, позбавив [PERSON] можливості набути право власності на спірну квартиру у передбачений законом спосіб, тобто здійснити процедуру приватизації, чим порушив її конституційні права, в зв'язку з чим вона вимушена звернутись до суду за захистом цього права. Як слідує із роз'яснень, викладених у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», у позовному провадженні розглядаються, зокрема, заяви про визнання безпідставною відмови органів приватизації передати у приватну власність квартиру (будинок) з державного житлового фонду відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян. Стаття 19 Конституції України гарантує, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, враховуючи, що орган приватизації житлового фонду у черговий раз, безпідставно і неправомірно відмовив [PERSON] у приватизації квартири, не врахувавши вимоги ч. 3 ст. 61 ЦПК України та вимоги ч. 2, 3, 4 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», що така відмова відповідача позбавляє позивача реалізувати своє конституційне право на приватизацію квартири та враховуючи, що у позивача є всі необхідні підстави для проведення приватизації вищезазначеної квартири, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача про визнання права власності на спірну квартиру. Одночасно, суд вважає, що, враховуючи положення ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» про те, що передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку, право власності на квартиру [ADDRESS] має бути визнано за позивачем та членами її сім`ї. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 400 гривень судового збору (а.с. 1), який визначено із вартості квартири при її купівлі-продажу (а.с. 12).

Outcome: partial