Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

11.06.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ММК ім. Ілліча» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, завданою невиплатою заробітної плати, зазначивши, що з 11.02.1977 року по 05.01.2012 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні заробітна плата була виплачена йому не в повному обсязі, а саме не була виплачена сума індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством. 16.01.2014 року відповідачем була перерахована на його рахунок сума індексації заробітної плати з компенсацією за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 690,50 гривень. Оскільки з 06.02.2012 року по 10.06.2014 року тривало порушення його трудових прав, він був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 06.01.2012 року по день винесення рішення, а саме 05.08.2014 року у розмірі 116616,00 гривень. моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, завдану йому невиплатою заробітної плати, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень. 05.08.2014 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати належних сум з 06.01.2012року по день винесення рішення, а саме 05.08.2014р. у розмірі 116616,00грн, а решту інших позовних вимог залишити без змін. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ "ММК ім. Ілліча" пояснив, подане позивачем позовна заява не відповідає вимогам КПК України, тому що позивачем проігноровані положення ЦПК України в частині доведення наявності заборгованості Відповідача по виплаті йому індексації заробітної плати та інших сум. Водночас, позовну заяву позивача не містить ні ціни позову, ні обставин, що обґрунтовують вимоги позивача, ні підтверджують їх доказів, а, отже, не відповідає вимогам ч.2 ст.119 ЦПК України. Відносно вимог про стягнення моральної шкоди, можу пояснити наступне. У відповідності зі ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З позовної заяви не вбачається, які шкідливі наслідки настали у позивача у зв'язку із затримкою виплат, у чому вони об'єктивно були виражені, ніж були підтверджені дані факти. Таким чином, вважаємо, що відсутні підстави для стягнення з відповідача сум в рахунок відшкодування моральної шкоди, який заявлений позивачем. Що стосується вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні сум по день винесення рішення, то відповідно до ст.116 КЗпП, при припиненні трудових відносин з позивачем, йому був проведений фактичний розрахунок належних при звільненні сум виплат та проведена оплата неоспаріваемих суми коштів. Відповідачем не було допущено порушення трудових прав позивача в частині проведення повного розрахунку при звільненні, а отже, відсутні підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку. Позивачем також пропущено строк для звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку, оскільки, відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України працівник може звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Таким чином, ми просимо відмовити позивачу в задоволенні його вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати при звільненні за день винесення рішення, в тому числі і на підставі того, що позивач пропустив строк для звернення до суду з заявою про стягнення середнього заробітку. Суд, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 11.02.1977 року по 05.01.2012 року перебував у трудових відносинах із ПАТ "ММК ім. Ілліча", що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці. За вказаний період позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча» /а. с.36/. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 28.04.2014р. з Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат ім. Ілліча» стягнено на користь [PERSON] індексацію заробітної плати з компенсацією заборгованості за період з 01 березня 2003 року по 05 січня 2012 року в сумі 1070 грн. 60 коп. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 1 січня 2003 року). Так, судом встановлено, що під час роботи позивача у ПАТ «ММК імені Ілліча» індексація його заробітної плати відповідачем не здійснювалася. Також, зазначаємо, що по теперішній час, відповідачем так і не була перерахована на рахунок позивача сума індексації заробітної плати з компенсацією за несвоєчасну виплату заробітної плати у розмірі 1070,60 гривень. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки при розгляді справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед [PERSON] при його звільненні, а індексація заробітної плати з належною компенсацією згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28.04.2014року і по 11.06.2014 (дата надходження позову до суду), так і не була сплачена йому, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому посилання представника відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 2/73360 від 01.07.2014 року, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] при восьми годинному робочому дні за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 180,80 гривень /а. с. 36/. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представниками відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з часу затримки у розрахунку із позивачем при звільненні по день винесення рішення, а саме: з 06.01.2012 року по 05.08.2014 року, складає (645 роб. дні х 180,80 грн. = 116616,00 грн.) 116616,00 гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Згідно рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя було вирішено стягнути з відповідача заборговану індексацію заробітної плати з компенсацією за період з 01 березня 2003 року по 05 січня 2012 року, але у встановлену судом суму індексації та компенсації на загальний розмір 1070,60 гривень так і не було доплачено. На підставі наведеного суд зазначає, що за за період з 01.03.2003р. по 06.01.2012р. року [PERSON] була нарахована заробітна плата загальним розміром 278 343,7 гривень. (а.с. 7-8) При цьому за вказаний період позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексацію та компенсацію на загальний розмір 1070,60 гривень, що дорівнює 3% від нарахованої [PERSON] заробітної плати за цей період. Суд також встановив, що розмір середнього заробітку за час затримки у розрахунку перед позивачем складає 116616,00 гривень. Враховуючи, що минув значний проміжок у часі з моменту звільнення позивача з підприємства, а сума індексації заробітної плати позивача з компенсацією стягнена за рішенням суду, а також виходячи з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, суд стягує з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка не була виплачена, що складає (116616,00. х 3% : 100% = 3498,48 грн.) 3498,48 грн. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У даному випадку суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь [PERSON] моральної шкоди, оскільки спричинення їй такої шкоди не було доведено у судовому засіданні. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу згідно із наданою квитанцією адвоката, суд керується ст.84 ЦПК України, де зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто перелік видів правової допомоги, за які передбачена компенсація понесених стороною витрат, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Окрім того, ці види стосуються лише судового розгляду справи. Проте адвокат [PERSON] не брав участі у судових засіданнях, а лише складав позивачу процесуальні документи, тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач.

Outcome: partial