Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на майно за набувальною давністю. Свої позовні вимоги вмотивувала тим, що починаючи з 2002 року вона разом із своєю сім'єю на договірних відносинах придбала у відповідачів частину квартири [ADDRESS], власниками якої були останні на підставі правовстановлюючих документів. Згідно усної домовленості між покупцем і продавцями, сторони дійшли згоди, що з моменту передачі об'єкта нерухомості покупцеві та правовстановлюючих документів на майно, вона, [PERSON], набуває права володіння та користування річчю, а після отримання довіреності від продавців на оформлення офіційно договору купівлі - продажу нерухомого майна буде мати право на розпорядження майном. Однак власники майна вказаних домовленостей не дотримались та не надали довіреності на відчуження майна шляхом укладення договору купівлі-продажу. Ураховуючи те, що з моменту передачі їй, [PERSON], нерухомого майна вони із сім'єю безперервно, вільно та відкрито володіють та користуються частиною вищевказаної квартири, а саме: впродовж більш як 10 років проводять поточні ремонти, сплачують усі необхідні платежі за користування нерухомістю, що свідчить про набуття нею нерухомого майна за давністю володіння, тому позивач просила суд визнати за нею право власності на частину квартири № 8, а саме: 50% коридору - 8-1; 100% коридору - 8-2; 100% кухні 8-3,; 100% кімнати 8-4; що розташована на першому поверсі двоповерхового будинку [ADDRESS], а також вирішити питання судових витрат, пов'язані з розглядом справи. В судове засідання позивач не з'явилась, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити, а розгляд справи здійснювати за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені та викликані в суд телеграмою, якою забезпечено фіксацію повідомлення та виклику та судовою повісткою направленою за адресою зареєстрованого місця їх проживання. Клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у їх відсутності до суду не направили. Прийнявши до уваги те, що позивач скористалась наданим їм ч.2 ст.158 ЦПК України правом заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності, а неявку відповідачів суд визнає неповажною, відтак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює його в даному судовому засіданні на підставі зібраних у справі доказів, в загальному порядку, не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає правилам ст.169, 197 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, дійшов висновку про таке. Судом встановлені наступні обставини та визначено відповідно до них правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на житло виданого 08 січня 1998 року згідно розпорядження від 28 січня 1998 року на квартиру за [ADDRESS] та технічного паспорту на квартиру за вказаною вище адресою, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] являються співвласниками частини квартири № 8, що розташована в будинку [ADDRESS], загальною площею 23, 5 кв. м., а саме : 50% коридору -"8-1", коридору - "8-2", кухні - "8-3", кімнати "8-4". Право власності на дане нерухоме майно зареєстровано 29.01.1998 року органами державної реєстрації КП «ВОО БТІ» згідно діючого на момент реєстрації законодавства (а.с.5-7). Як убачається із Акту від 26.08.2015 року обстеження матеріально-побутових умов життя [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], при перевірці було встановлено, що вона проживає разом з чоловіком [PERSON] за вищевказаною адресою з 2002 року ( а. с. 9). Згідно записів вчинених у Домовій книзі ( а.с. 8), позивач [PERSON] та її чоловік [PERSON] зареєстровані у вищевказаній квартирі: [PERSON] з квітня 2007 року, а позивач з 26.07.2008 року, про що свідчать їх паспортні дані (а.с. 4). Відповідно до пункту 1 Прикінцевих та Перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс України набирає чинності з 01.01.2004, отже, за загальним правилом, встановленим нормою ст. 58 Конституції України, цей Кодекс не має зворотної дії в часі, тобто, не поширюється на правовідносини, які існувало до введення його в дію. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного строку, може починатися не раніше, ніж з 01.01.2001, отже, позовні вимоги про визнання права власності на спірний об'єкт за набувальною давністю можуть бути предметом розгляду саме з цієї дати. Верховний Суд України в ухвалі від 20.02.2008 року у справі № 6-27245св07 зробив правовий висновок, що визнання судом права власності за набувальною давністю не може мати місця раніше 1 січня 2011 року щодо нерухомого майна. Частина 1 ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, яка ратифікована Україною, передбачає право на ефективне мирне володіння майном. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частинами 1 та 4 ст. 344 ЦК України, передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Ураховуючи встановлені судом обставини, які були перевірені зібраним у справі доказами, суд дійшов до переконання, що позивач є добросовісним володільцем чужого майна, а саме: квартири за № 8, яка складається: 50% коридору - "8-1", 100% коридору - "8-2", 100% кухні - "8-3", 100% кімнати - "8-4", що розташована в будинку [ADDRESS]. Такі обставини не дають найменшого сумніву стосовно правомірності набуття позивачем цього майна, а інше не випливає з закону та не встановлено рішенням суду. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд вважає, що володіння позивачем нерухомим майном у вигляді квартири за № 8, що розташована в будинку [ADDRESS], є відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які мали можливість спостерігати за ним. Також суд вважає доведеними обставини щодо безперервності строку, який дає право позивачеві в сукупності з іншими юридичними фактами на набуття права власності на це майно за набувальною давністю. Згідно пункту 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином суд дійшов до переконання, що позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами в розумінні положень ст.58, 59 ЦПК України, а відтак підлягають до повного задоволення. Питання судових витрат у вигляді судового збору суд вирішує за правилами ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved