Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

05 січня 2005 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання угоди недійсною (т. 1, а.с. 3). 30 листопада 2007 року [PERSON] в порядку ст. 31 ЦПК України уточнила позовні вимоги та [PERSON] просили суд визнати недійсною довіреність від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] на ім'я [PERSON] від 12 листопада 2001 року, посвідчену приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстровану в реєстрі за № 1673 та визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] від 11 грудня 2001 року, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1782, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON] від імені яких діяв [PERSON] на підставі довіреності від 12 листопада 2001 року, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1673 та [PERSON] (т.1, а.с.124-125). В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] та [PERSON] посилалися на те, що на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 23 липня 2001 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] належала квартира за адресою: [ADDRESS]. В листопаді 2001 року ними була надана довіреність на ім*я [PERSON] з метою виконання ним дій, пов'язаних лише з отриманням та підготовкою усіх необхідних документів для укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири, але як вони дізналися пізніше ними була видана довіреність не тільки на підготовку документів та їх отримання, а й на розпорядження квартирою. 11 грудня 2001 року [PERSON], який діяв на підставі зазначеної довіреності, спірна квартира була передана у дар його ж знайомому [PERSON], про що їм стало відомо лише 18 червня 2002 року. [INFO] року помер [PERSON] При чому спірна квартира з їх володіння та користування ніколи не вибувала, і до теперішнього часу вони володіють та користуються нею, сплачують усі необхідні комунальні послуги, [PERSON] за даною адресою не зареєструвався, особисті рахунки на своє ім'я не переоформив, з вимогою чи позовом до [PERSON] про зняття з реєстраційного обліку та виселення не звертався. На підставі ст.56 ЦК України (в редакції 1963 року) просили визнати довіреність недійсною та на підставі ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) просили визнати договір дарування квартири недійсним. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі та надали суду письмові заперечення проти позову та пояснення (т.1 а.с.134-138, т.2 а.с.138-143, т.2 а.с.156-159, т.3 а.с.48-51), в яких посилалися на порушення порядку звернення до суду, безпідставність позовних вимог щодо визнання довіреності та договору дарування недійсними, а також просили суд застосувати строк позовної давності стосовно визнання довіреності недійсною, що є підставою для відмови у цієї частині позову. Представник третьої особи Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності їхнього представника (т.2 а.с.56). Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] проти задоволення позову заперечував та суду пояснив, що діяв відповідно до норм законодавства як під час посвідчення довіреності, так і під час посвідчення договору дарування (т.2 а.с.174). Заслухавши думку представника позивачів та пояснення позивачів, представника відповідачів та пояснення відповідачів, дослідивши матеріали справи у їх сукупності суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 липня 2001 року, виданого ДП "Придніпровська залізниця" згідно з розпорядженням [NUMBER] від 23 липня 2001 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належала квартира за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.202). На підставі довіреності від 12 листопада 2001 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1673 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] була видана довіреність на ім'я [PERSON] з правом отримати довідку-характеристику в Дніпропетровському МБТІ, продати, подарувати та обміняти за ціну та на умовах за його розсудом належну останнім спірну квартиру (т.2 а.с.124). На підставі договору дарування від 11 грудня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1782, укладеного між [PERSON], [PERSON], [PERSON] від імені яких діяв [PERSON] на підставі довіреності від 12 листопада 2001 року, посвідченої приватним нотаріусом ДМНО [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1673 та [PERSON] спірна квартира була передана у дар останньому (т.2 а.с.127). Згідно свідоцтва про смерть від 15 серпня 2002 року, актовий запис № 6275, виданого Відділом реєстрації смерті в м. Дніпропетровську ДОУЮ [INFO] року помер [PERSON] (т.1 а.с.5). Згідно відповіді П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори № 26787 від 21 листопада 2008 року з заявами про прийняття або про відмову від спадщини до П*ятої ДДНК після смерті [PERSON], який помер [INFO] року громадяни не зверталися (т. 1 а.с. 189). Згідно відповіді КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації" № 3482 від 18 червня 2002 року квартира за адресою: [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору дарування від 11 грудня 2001 року. (т. 1 а.с.6). Згідно відповіді прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська № 372ск-09 від 10 листопада 2009 року заяву [PERSON] від 19 жовтня 2002 року щодо шахрайських дій [PERSON] та [PERSON] розглянуто і 23 грудня 2005 року винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи на підставі п.2 ст.6 КПК України та роз'яснено її право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства (т.2 а.с.36). Згідно відповіді Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області № 4014834 від 04 серпня 2011 року відмовний матеріал № 3353 за заявою [PERSON] від 19 жовтня 2002 року знищено у зв'язку з мінуванням строків давності (т.2 а.с.155). Згідно відповіді прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська № 321-ск від 12 жовтня 2012 року постанову Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області від 10 червня 2012 року про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за заявою [PERSON] від 22 лютого 2010 року було скасовано та направлено матеріали для додаткової перевірки до Кіровського РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області (т.2 а.с.213). Згідно матеріалів інвентарної справи на квартиру за адресою: [ADDRESS], які були досліджені у судовому засіданні, особисто [PERSON], [PERSON], [PERSON] було оформлено замовлення № 161167 від 08 серпня 2001 року для отримання довідки-характеристики на продаж квартири (т. 2 а.с.101), після чого особисто [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримано довідку-характеристику для продажу квартири від 09 серпня 2001 року, яка 04 грудня 2001 року була погашена по причині № 4 (мінування тримісячного строку дії) (т.2 а.с.103). Також згідно матеріалів інвентарної справи на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка була досліджені у судовому засіданні, особисто [PERSON] від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON] було оформлено замовлення № 161695 від 13 листопада 2001 року для отримання довідки-характеристики на продаж квартири (т.2 а.с.96), після чого було внесено зміни до замовлення та закреслено "для продажу" і зазначено "для дарування". Згідно довідки-характеристики від 04 грудня 2001 року, архівний екземпляр якої знаходиться в матеріалах інвентарної справи (т. 2 а.с. 93) та перший екзепляр якої знаходиться у приватного нотаріуса ДМНО [PERSON] (т. 2 а.с. 126) з початку було зазначено "для продажу" квартири, а після запис "для продажу" взятий у ковичкі та зроблено запис "для дарування", і поставлена печатка КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації". Згідно відповіді КП "Теплоенерго" № 2613 від 21 листопада 2008 року особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] (т.1 а.с.193). Згідно відповіді ВАТ по газопостачанню та газифікації "Дніпрогаз" № 0380/17-17/1 від 03 лютого 2010 року особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] та заборгованість відсутня (т. 2 а.с. 27). Згідно відповіді ВАТ "Енергопостачальна компанія "Дніпрообленерго" № 493 від 25 лютого 2010 року особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON] та заборгованість відсутня (т. 2 а.с. 29). Згідно відповіді МКВП "Дніпроводоканал" № 1155/916 від 24 лютого 2010 року особовий рахунок № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований за [PERSON] (т.2 а.с.44) та згідно відповіді № 4924/916 від 15 червня 2007 року з 01 січня 2002 року відповідальний квартиронаймач [PERSON] без прописки, зареєстровано як і раніше три споживача холодного водопостачання та водовідведення (т.1 а.с.172). Позивач [PERSON], яка була двічі допитана в судових засіданнях від 05 червня 2012 року та 18 грудня 2013 року у якості свідка, суду пояснила, що в спірній квартирі проживає з 1951 року по теперішній час, ніколи нікуди з квартири не виїжджала, нікому в оренду не здавала та тим більш не дарувала. В 2001 році проживала вона, чоловік та її син. На той час чоловік дуже сильно хворів раком і йому були потрібні грошові кошти на придбання дорогих ліків та можливо на операцію, тому вирішили квартиру продати з метою витрачення грошей на лікування чоловіка. Ані [PERSON], ані [PERSON] вона не знала. У зв'язку з хворобою чоловіка, постійною роботою сина та її постійним піклуванням за чоловіком вирішили оформити довіреність на підготовку документів на сторонню особу, оскільки це займало багато часу. Довіреність на [PERSON] вона, її чоловік та син підписали у себе в квартирі, під час підписання вони довіреність не читали, оскільки чоловік був у дуже важкому стані і повністю довірилися нотаріусу, але вважали, що надають право [PERSON] тільки на підготовку документів для продажу, а не на відчуження чи дарування. Якби вони знали, що там написано, то ніколи би не підписали цю довіреність. ЇЇ чоловік, маючи двох дітей, також не збирався дарувати квартиру незнайомій особі. Потім дізналися, що квартира їм не належить, але в той час помер її чоловік, вона також важко захворіла та перенесла операцію. Після чого звернулася до правоохоронних органів. Вона намагалася знайти нотаріуса, але марно і звернулася до суду. Позивач [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні 11 липня 2012 року у якості свідка, суду пояснив, що ніхто з членів їх сім?ї до нотаріуса [PERSON] не звертався, оскільки цей нотаріус знайомий [PERSON] та [PERSON] і вони з ним постійно співпрацюють. За наданою довіреністю [PERSON] повинен був лише отримати нову довідку-характеристику для продажу квартири, так як чинність старої довідки-характеристики на продажу, котру вони отримали особисто раніше вже спливлала. Продавати квартиру повинні були його батьки і [PERSON] ніхто не давав повноважень на продаж квартири. Після отримання довідки-характеристики в БТІ [PERSON] повинен був повернути оригінали документів на квартиру. Під час підписання довіреності він її не читав. Питання щодо стягнення грошових коштів з відповідачів не стоїть, оскільки вони намагаються повернути квартиру. Також вважає, що між [PERSON] та [PERSON] є зловмисна угода. Родинни х відносин між [PERSON] та [PERSON], між [PERSON] та [PERSON] не має. Будь-яких розрахунків між [PERSON] та [PERSON] не відбувалося. [PERSON] та [PERSON] є партнерами по бізнесу та надають ссуди під заставу, уся ця ситуація з квартирою пов'язана з їхнім бізнесом, оскільки позивач колись познайомив відповідачів з [PERSON], який взяв у них в борг гроші під заставу квартири, документи на яку пізніше виявилися підробленими. [PERSON] та [PERSON] мали намір везти [PERSON] до міліції, але заїхали до на зустріч до [PERSON] і вирішили по-іншому, надали час [PERSON] на пошук інших документі для застави, а на цей час повідомили, що документи на квартиру [PERSON] залишаться у [PERSON], але коли [PERSON] привіз їм документи на іншу квартиру відповідачі відмовилися повертати [PERSON] документи на квартиру. Відповідач [PERSON], який був допитаний у судовому засіданні 11 липня 2012 року у якості свідка, суду пояснив, що з [PERSON] він знайомий з дитинства, має з ним партнерські відносини, працювали разом. Родинних відносин між ним та [PERSON], між ним та [PERSON] не має. Розрахунки між ним та [PERSON] не відбувалися, гроші не передавалися. На той час він з [PERSON] вирішили звернутися к приватному нотаріусу і це було прохання саме [PERSON], щоб знайти нотаріуса, який зможе виїхати на квартиру, оскільки його батько був інвалідом і не міг виїхати. У нього був знайомий, його товариш - син [PERSON] і він у нього дізнався чи не погодиться його батько виїхати на квартиру до [PERSON]. Під час підписання довіреності [PERSON] був присутній в квартирі, домовленність була з [PERSON], що він в подальшому розпорядиться цією квартирою на тих умовах, які визначені в довіреності, при цьому приватний нотаріус [PERSON] всім все роз'яснював. Де готувався текст довіреності він не знає. Укласти договір дарування вирішили [PERSON] та [PERSON], на той час дійсно виникла така не зрозуміла фінансова ситуація між певними особами, але батьки [PERSON] пішли на таке. [PERSON] жили у цієй квартирі, технік БТІ оглядав квартиру, хто звертався з заявою про отримання довідки-характеристики він не пам'ятає. Оригінали документів на квартиру знаходилися у нього і скоріш за все підготовкою документів займався саме він, погоджував з [PERSON] лише вихід техніка БТІ. З позовом до суду не звертався, комунальні послуги не оплачував, чи оплачував їх [PERSON] не знає, особисті рахунки не переоформляв. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 21 грудня 2011 року суду пояснив, що з [PERSON] має дружні стосунки та знайомий з ним ще до моменту укладення договору дарування від 11 грудня 2001 року приблизно вісім років. Родинних відносин між ним та [PERSON], між ним та [PERSON] не має. З сім?ї [PERSON] він особисто знайомий лише з позивачем [PERSON], а з [PERSON] та [PERSON] взагалі знайомий не був. Чи відбувалися розрахункти між [PERSON] та [PERSON] за квартиру він не знає. Хто звернувся к нотаріусу [PERSON] для оформлення довіреності він не знає, оскільки це [PERSON] та [PERSON] спілкувалися між собою. А хто звернувся до нотаріуса [PERSON] для оформлення договору дарування він не пам'ятає, але напевно вважає, що це був саме [PERSON] Також пояснив, що не знає хто звернувся з заявою до БТІ про отримання довідки-характеристики, так як коли вони все це робили, то все вже було готово і він в цьому участі не приймав. За переоформленням особових рахунків на квартиру щодо сплати комунальних послуг вони звернулися до ЖЕКу, але ЖЕК не став нічого робити, так як проживали [PERSON] та були борги, які вони ніколи не сплачували та комунальні послуги також не сплачували, тому що там не проживали. З позовом про виселення до суду вони не зверталися, але планували це робити. Але усі перемовини з цього приводу вели з [PERSON], а потім отримали позов від [PERSON] та припинили усі перемови. Третя особа приватний нотаріус ДМНО [PERSON] 27 січня 2012 року суду пояснив, що порушень щодо укладення договору дарування та довіреності не було, все було зроблено законно. До нього звернулися [PERSON] - мати, батько та син за довіреністю на розпорядження квартирою, після чого довіреність посвідчив у них на квартирі. Права та обов'язки їм були роз'яснені, акцент, що не бажають дарувати або є якісь інші плани на квартиру не оговорювався. За конфлікт, який виник між представником за довіреністю [PERSON] та [PERSON] він знає, але про причину не в курсі справи. Питання про викладення тексту довіреності на українській мові не стояло, послуги перекладача були не потрібні. Технічно довіреність була виготовлена за місцем його розташування як нотаріуса, а підписана на квартирі про що зроблено запис на оборотній стороні довіреності. Після цього до нього з сім?ї [PERSON] для скасування довіреності повністю або частково ніхто не звертався, як би звернулися, то довіреність була би скасована, оскільки це їхнє право. Для оформлення договору дарування до нього звернувся безпосередньо [PERSON] і він його посвідчив на підставі вище зазначеної довіреності, чи був присутній на угоді обдарований [PERSON] не пам'ятає. Також на запитання суду щодо осіб, які звернулися до нього для оформлення довіреності зазначив, що мабуть це був син, але візуально вказав та зазначив, що хтось з Вас, вказуючи на відповідача [PERSON] та його представника, але після зазначення відповідачем [PERSON], що це був [PERSON], нотаріус напевно вказав, що це був [PERSON] Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приймає докази, що були надані позивачами, та навпаки критично ставиться до доказів та заперечень проти позовних вимог, наданих відповідачами, оскільки на думку суду вони спростовуються матеріалами справи та не відповідають вимогам ЦК України в редакції 1963 року. Враховуючи, що спірні угоди виникли до набрання чинності ЦК України в редакції 2003 року, то до даних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України в редакції 1963 року. У відповідності до ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. У відповідності до ст.76 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу. У відповідності до ч.1 ст.79 ЦК України (в редакції 1963 року) перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку. Після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. У відповідності до ч.2 ст.79 ЦК України (в редакції 1963 року) після перериву перебіг строку позовної давності починається спочатку; час, що минув до перериву, до нового строку не зараховується. Таким чином, аналізуючи зазначені норми права та враховуючи докази, що були надані позивачами та дослідженні під час розгляду справи, а саме відповідь КП "ДМБТІ" № 3482 від 18 червня 2002 року (т.1 а.с.6) та відповідь прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська № 372ск-09 від 10 листопада 2009 року (т.2 а.с.36), суд приходить до висновку, що право на позов у [PERSON] виник щонайменше з 23 грудня 2005 року - дня, коли вони дізналися про порушення свого права після винесення постанови про відмову в порушенні кримінальної справи у відношенні [PERSON] та [PERSON], оскільки звернувшись 19 жовтня 2002 року до правоохоронних органів з заявою у встановленому порядку щодо притягнення відповідачів до кримінальної відповідальності в розумінні ч. 1 ст. 79 ЦК України (в редакції 1963 року) перервали перебіг строку позовної давності. Тому заперечення відповідачів в частині пропуску строку позовної давності та застосування наслідків закінчення строків позовної давності суд не приймає до уваги, оскільки з 23 грудня 2005 року в розумінні ч. 2 ст. 79 ЦК України (в редакції 1963 року) строк позовної давності почався спочатку і його закінчення повинно було відбутися 23 грудня 2008 року. Також суд приходить до висновку, що навіть якщо не враховувати перерив строку позовної давності, то необхідно врахувати, що право на позов у [PERSON] виник з 18 червня 2002 року - дня коли вони отримали відповідь КП "ДМБТІ" (т.1 а.с.6) і дізналися про порушення свого права, а не з 12 листопада 2001 року - дня підписання довіреності, і не з 11 грудня 2001 року - дня укладення договору дарування, оскільки допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON] зазначали, що довіреність вони не читали та повністю довірилися приватному нотаріусу [PERSON] У відповідності до ч.1 ст.56 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. У відповідності до пп."е" п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка діяла на момент укладення угод) визнання угоди недійсною може мати місце і після смерті громадянина, який був її учасником. Такі вимоги можуть бути заявлені другою стороною, спадкоємцями померлого, іншими заінтересованими особами та прокурором. У відповідності до ч.1 ст.529 ЦК України (в редакції 1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. У відповідності до п.1 ч. ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У відповідності до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка діяла на момент укладення угод) відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки. Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди. Таким чином, аналізуючи зазначені норми права, суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] мали право звернутися до суду з вимогами, які викладені в позовній заяві від 30 листопада 2007 року як від свого імені, так і від імені померлого [INFO] року [PERSON], як спадкоємці першої черги за законом, оскільки по-перше на час відкриття спадщини були зареєстровані за місцем відкриття спадщини, та по-друге фактично вступили в управління та володіння спадковим майном, що в розумінні п.1 ч. ст.549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається таким, що вони прийняли спадщину після померлого. Тому заперечння відповідачів з того приводу, що [PERSON] та [PERSON] не мають право вимоги від померлого у зв'язку з тим, що не прийняли спадщину, оскільки не звернулися до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, суд не приймає, оскільки вони не відповідають вимогам ЦК України в редакції 1963 року. Щодо вимог про визнання довіреності недійсною, суд, аналізуючи зазначені норми права та враховуючи докази, які були досліджені під час судового розгляду справи, а саме пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що не мали намір дарувати незнайомій особі належне їм майно, а уповноважили [PERSON] тільки на підготовку документів для продажу квартири і грошові кошти з продажу повинні були бути витрачені на лікування [PERSON], також враховуючи матеріали інвентарної справи, а саме особисте замовлення [PERSON] від 08 серпня 2001 року та довідки-характеристики від 09 серпня 2001 року на продаж квартири, замовлення [PERSON] від імені [PERSON] від 13 листопада 2001 року та довідки-характеристики від 04 грудня 2001 року з зазначенням мети "для продажу" і виправлення "для дарування" приходить до висновку, що позивачі помилилися в цьому випадку шляхом неправильного сприйняття ними повноважень, що були надані [PERSON] на розпорядження належної квартири, що в свою чергу і вплинуло на їх волевиявлення. Та як би вони правильно зрозуміли, що надали останньому право на розпорядження належного їм єдиного майна, а не на отримання лише довідки-характеристики для продажу, то ніколи б не уклали цю угоду. У відповідності до ч.1, 2 ст.243 ЦК України (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦК України (в редакції 1963 року) угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. У відповідності до п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" № 3 від 28.04.1978 року (яка діяла на момент укладення угод) при вирішенні позовів про визнання угоди недійсною на підставі ст.57 ЦК суди повинні мати на увазі, що такі вимоги можуть бути задоволені при доведеності фактів обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною або збігу тяжких для сторони обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням сторони укласти угоду на вкрай невигідних для неї умовах. Таким чином, аналізуючи зазначені норми права та враховуючи докази, які були досліджені під час судового розгляду справи, а саме пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які пояснили, що жодних родинних відносин між ними та [PERSON], між ними та [PERSON] не має, наміру дарувати квартиру незнайомій особі в той час, коли потрібні були гроші на лікування [PERSON] не мали, [PERSON] та [PERSON] займалися спільною справою щодо надання грошових коштів у борг під заставу майна, також пояснення свідка [PERSON], який пояснив, що знайомий з [PERSON] майже з дитинства, на момент укладення угоди мав з ним спільний бізнес, приватний нотаріус [PERSON] є батьком його товариша і особисто ним був обраний для посвідчення спірних довіреності та договору дарування, жодних родинних стосунків з [PERSON] не має, також пояснив, що на той час виникла така незрозуміла фінансова ситуація між певними особами - ним, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], квартиру у дар він обдарованому не передавав. Також [PERSON] суду пояснив, що знайомий з [PERSON] тривалий час та має з ним дружні стосунки, і враховуючи, що при повідомленні суду обставин по справі [PERSON] постійно зазначав у множині (ми все це робили, ми звернулися до ЖЕКу, ми не платили борги), а також, що під час надання пояснень 27 січня 2012 року приватним нотаріусом ДМНО [PERSON] останній візуально одразу вказав саме на [PERSON] (відповідач [PERSON] до суду не з'явився), як на особу, яка до нього зверталася з приводу оформлення довіреності, але після зазначення відповідачем [PERSON], що це був [PERSON], нотаріус одразу напевно вказав, що це був саме [PERSON], суд приходить до висновку, що між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] була зловмисна угода щодо безоплатної передачі у дар майна, яке належало довірителям [PERSON], що в свою чергу призвело до несприятливих наслідків для останніх у вигляді втрати права власності на квартиру. У відповідності до ст. 88 ЦПК України щодо розподілу судових витрат суд приходить до висновку, що держмито у розмірі 54,42 гривень необхідно стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] в дохід держави, а судовий збір у розмірі 51,00 гривень необхідно стягнути на користь [PERSON], [PERSON], оскільки держмито позивачем під час подання позовної заяви не був сплачений в повному обсязі.

Outcome: approved