Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

29 жовтня 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Автофінанс», в якому зазначив, що 27.08.2014 року між ним та відповідачем,було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00003. Згідно з п.1.1 Договору та Додатку №3, предметом лізингу є автомобіль DAEWOO Gentra, вартістю 127000 грн. В цей же день, позивач сплатив 10% вартості автомобіля, що становить 12700 грн. на рахунок відповідача. Після детального ознайомлення з умовами договору, позивач зрозумів що умови договору для нього є неприйнятними, а представник ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» при укладенні договору надав йому недостовірну інформацію щодо умов виконання договірних зобов'язань та змісту супутніх послуг, що передбачені в договорі, в зв'язку з чим позивачем 15.09.2014 року була подана заява про розірвання договору та повернення сплачених коштів за договором. 23.10.2014 року позивач отримав відповідь від представника відповідача в якій вказувалося, що договір лізингу розірвано, однак в поверненні коштів було відмовлено з підстав передбачених п. 10.11 Договору. Позивач змушений був звернутися до суду оскільки вважає даний пункт договору таким, що порушує його права як споживача. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали, та просили задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи сповіщався у встановленому законом порядку, причини неявки в судове засідання суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, заслухавши позивача, представника позивача суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.08.2014 року між [PERSON], як споживачем послуг та відповідачем ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс», було укладено договір фінансового лізингу №01/14-00003 з відповідними додатками, згідно з п.1.1 якого та Додатком №3 предметом лізингу є автомобіль DAEWOO Gentra вартістю 127000 грн.. В цей же день, на вимогу представника відповідача позивач сплатив на рахунок відповідача комісію за організацію та оформлення даного договору 10% від вартості предмета лізингу загальною сумою 12700 грн.(а.с. 6-18). Відповідно до заяви [PERSON] від 15.09.2014 року про розірвання договору та повернення сплачених коштів, в зв'язку з тим, що працівником ТОВ «Лізингова компані я «Автофінанс» було надано не достовірну інформацію про предмет лізингу автомобіль DAEWOO Gentra та введення його в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, 23.10.2014 року , позивачем було отримано відповідь на заяву в якій вказувалося, що 22.09.2014 року договір було розірвано, однак у поверненні сплаченої комісії за організацію було відмовлено на підставі п. 10.11 ст. 10 договору.(а.с. 19,21) Позивач [PERSON], допитаний, як свідок, повідомив суду що побачивши в інтернеті оголошення, вирішив купити машину, оскільки була вигідна ціна, що таке договір лізингу він не розуміє, але його влаштовувала оплата частинами. Прийшовши до офісу ТОВ "Лізингової компанії "Автофінанс" працівниця повідомила йому, що автомобіль він зможе отримати через три дні з дня сплати 10% його вартості. Отримавши реквізити для сплати він одразу ж пішов до банку та оплатив 12700 грн. Повернувся з квитанцією до офісу де дівчина повідомила йому, що потрібно трішки почекати. Через деякий час він знову звернувся до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" і йому повідомили, що він сплатив не 10% від вартості автомобіля, а комісію за організацію та оформлення даного договору, тоді ж він і звернувся до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Однак, з вказаного договору вбачається, що здійснений позивачем платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу в розумінні ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживача», держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростання добробуту громадян та загального рівня довіри. Згідно з п.п. 2-3 ст. 18 Закону передбачене визнання недійсними умов договору, що обмежують права споживача коли умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Дослідивши обставини справи, наявність п. 10.11 ст. 10 договору фінансового лізингу від 27.08.2014 року, порушує принцип добросовісності, оскільки відсутня співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка фактично полягала лише у виготовленні стандартної форми договору та, яка в розумінні ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем. Крім того, умова договору про неповернення цього платежу у випадку розірвання договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, що спричиняє шкоду позивачу, у вигляді неповернення сплачених ним коштів в сумі 12700 грн. Розмір відшкодування на правову допомогу має відповідати граничним розмірам, встановлених Законом України "Про розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Розмір компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за одну годину роботи. Відповідно до п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" № 10 від 17 жовтня 2014 року, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відповідно до розрахунку суми гонорару, адвокат витратив 6 годин на правову допомогу, клієнтом було сплачено 3000 грн. за послуги адвоката, що підтверджується квитанцією від 05.09.2014 року, що не перевищує граничного розміру витрат на правову допомогу. Отже стягненню підлягає з відповідача сума витрат на правову допомогу в повному обсязі. Таким чином, вимога позивача щодо стягнення з відповідача коштів сплачених за договором фінансового лізингу та судових витрат підлягає задоволенню.

Outcome: approved