Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

В березні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до суду, в якому просив з урахуванням уточнень, а саме заяви про збільшення позовних вимог, визнати недійсним Договір купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2012 року, укладений між [PERSON] та Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» щодо квартири [ADDRESS] в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1338; визнати недійсним Договір іпотеки від 05 лютого 2013 року, який було укладено між Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» та Акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю "Ресталіно Венчерз ЛТД" щодо квартири [ADDRESS] в м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 101 та витребувати з чужого незаконного володіння Компанії «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на користь позивача квартиру [ADDRESS] в м. Києві. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача-1 проти задоволення позову заперечував в повному обсязі та просив у позові відмовити. Представник відповідача-2 проти заявлених позовних вимог заперечували та просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача-3 у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову та просив й їх задоволенні відмовити. Третя особа-1, 2, 3 у судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, повно та всебічно дослідивши письмові докази по справі та обставини справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 04 листопада 2012 року між Соранто Холдінгз ЛТД та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким позивач набув право власності на квартиру під [ADDRESS] 12 грудня 2012 року між [PERSON] та Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1338. У відповідності до п. 3 Договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2012 року, квартира належить продавцю на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року, зареєстрованого в Комунальному підприємстві Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 12 грудня 2012 року, записано в реєстрову книгу за №604-189, за реєстровим № 45860, реєстраційний номер 36966866 та зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12 грудня 2012 року. На обґрунтування своєї позовної вимоги з приводу визнання недійсним вказаного правочину, позивач посилається на лист Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2013 року №8240 М-10, за підписом в.о. голови Оболонського районного суду м. Києва Дев`ятко В.В., згідно якого цивільна справа за позовом [PERSON] до Компанії Соранто Холдінгз ЛТД про зобов'язання вчинити дії в провадження суду у 2011-2012 р.р. не перебувала. За зазначеним в копії рішення номером справи №2-156/02 зареєстрована інша цивільна справа. На думку позивача, з зазначеного випливає, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] у м. Києві без належних на те правових підстав, тобто на підставі неіснуючого рішення суду. Проте, зазначаючи, що [PERSON] не був власником майна, позивач не враховує правила реєстрації права власності на нерухоме майно, які діяли на час реєстрації. Зокрема, право власності може виникати на підставі рішення суду, яке має бути зареєстроване у встановленому законом порядку. На час реєстрації права власності на майно правила державної реєстрації майна регулювались Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджених наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07 лютого 2002 року, в редакції від 15 червня 2012 року (далі - Положення). Реєстрацію здійснювали реєстратори бюро технічної інвентаризації, що передбачено п. 1.3. Положення. Державна реєстрація права власності проводилась державним реєстратором таким чином: прийняття документів, їх розгляд та прийняття рішення про державну реєстрації прав або відмову в ній. У відповідності до п. 3.1 Положення під час розгляду документів реєстратор БТІ встановлював відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, та сторін (сторони) правочину, згідно з яким відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав; відповідність відомостей про об'єкт, права щодо якого підлягають державній реєстрації, наявним у Реєстрі прав та поданим документам; відповідність даних про наявність (або відсутність) інформації та/або відповідних документів, що свідчать про накладення (зняття) заборони (арешту) або інших обтяжень, що перешкоджають проведенню державної реєстрації прав, у тому числі відсутність встановлених законом заборон на відчуження нерухомого майна; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно. Реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо подані документи не відповідають вимогам, установленим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, або не дають змоги установити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства (п. 3.5.4 Положення). Пункт 3.8 Положення зазначав, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Отже, факт здійснення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] свідчить про те, що подані документи існували та відповідали вимогам, що ставляться законом до рішення суду. Правила щодо оформлення рішення суду встановлювались Інструкцією з діловодства в місцевому загальному суді, затвердженою наказом Державної судової адміністрації України від 27.06.2006 № 68, в редакції, чинній на день винесення рішення - 04 вересня 2012 року. Згідно п. 18.2 даної Інструкції судові документи оформлюються відповідно до вимог Цивільно-процесуального кодексу України, інших законодавчих і нормативно-правових актів, а також цієї Інструкції. Відповідно до п.23.7 даної Інструкції копії рішень у справах повинні бути підписані та скріплені гербовою печаткою. На вимогу нотаріальних органів, Бюро технічної інвентаризації, Державної автомобільної інспекції МВС на копії рішення зазначається інформація про те, що оригінал судового рішення знаходиться в матеріалах справи. Фотокопії з документів, на яких вже є підпис судді, підписується працівником апарату суду, суддею та завіряються гербовою печаткою, якщо рішення суду набрало законної сили. Таким чином, рішення Оболонського районного суду м. Києва оформлено згідно норм чинного на момент винесення рішення, що стало підставою для реєстрації права власності на майно. Згідно п.1.7 Інструкції з діловодства в місцевому загальному суді, усі працівники апарату суду зобов'язані виконувати вимоги Інструкції, є відповідальними за збереження процесуальних та інших документів. Обов'язки, права і відповідальність працівників апарату суду визначаються їх посадовими інструкціями, що затверджуються наказом голови суду. За порушення вимог Інструкції працівники апарату суду притягаються до відповідальності в порядку, установленому чинним законодавством України. Таким чином, втрата справи, нездійснення правильного обліку та реєстрації свідчить про порушення працівниками своїх обов'язків, проте жодним чином не свідчить про те, що такого рішення суду не існувало. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в розумінні ст.ст. 58,59 ЦПК України, а саме докази вини відповідача - [PERSON] щодо наявності наміру використати підробний документ, зокрема, вирок суду, постановлений у кримінальній справі. При цьому, посилання позивача на лист Оболонського районного суду м. Києва, в якому зазначено, що цивільна справа за позовом [PERSON] до компанії Соранто Холдінгз ЛТД про зобов'язання вчинити дії в провадження суду у 2011-2012 р.р. не перебувала, є неналежним доказом в розумінні цивільного процесу. Крім того, як зазначено в листі Оболонського районного суду м. Києва, апеляційна скарга позивача направлена до прокуратури Оболонського району м. Києва, проте позивач взагалі не зазначає ні про хід досудового розслідування справи, ні про його результат. У відповідності до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, що передбачено ст. 204 ЦК України. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою- третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, це: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним право чин, який не вчинено. Враховуючи положення ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивачем не надано жодного доказу, який вказував би на те, що на момент вчинення правочину - Договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2012 року сторонами правочину було порушено хоча б одну з вимог, передбачених ст. 203 ЦК України. Також, позивач просить визнати недійсним Договір іпотеки, від 05 лютого 2013 року, який було укладено між Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» та Акціонерною компанією з обмеженою відповідальністю "Ресталіно Венчерз ЛТД", з огляду на те, що Компанія «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на момент укладання вказаного правочину не була власником спірної квартири та не мала права розпорядження нею, а тому договір було укладено з порушенням ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України. Враховуючи, що судом не встановлено неправомірності набуття права власності Компанією «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на спірне майно, підстави для визнання Договору купівлі-продажу квартири від 12 грудня 2012 року відсутні, суд приходить до висновку, що Компанія «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» на час укладення договору була власником нерухомості. З огляду на таке, суд приходить до висновку, що позивачем не надані до суду докази на підтвердження порушення сторонами Договору іпотеки від 05 лютого 2013 року вимог, встановлених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведене протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правовчину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувач і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Статтею 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (ст. 388 ЦК України). При цьому, зі змісту ст. 388 ЦК України вирішальне значення для визначення питання витребування майна у добросовісного набувача є встановлення наявності волевиявлення (волі) власника на вибуття такого майна з володіння. Відтак, не будь-яке порушення порядку вибуття із володіння власника майна є підставою для витребування такого майна від добросовісного набувача, а лише пов'язаний із дефектом волі. З матеріалів справи вбачається, що Компанія «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» є добросовісним набувачем спірного майна, оскільки наявні докази оплати за договором, відчуження майна відбувалось за нотаріально посвідченим договором не від позивача, а від третьої особи, на момент відчуження правовстановлюючий документ, а саме рішення Оболонського районного суду м. Києва від 08 листопада 2012 року набуло законної сили. Доказів того, що Компанія «Дорасер Ентерпрайзис ЛТД» або Акціонерна компанія з обмеженою відповідальністю "Ресталіно Венчерз ЛТД" знало чи могло знати про те, що [PERSON] не може відчужувати спірне майно, матеріали справи не містять, а тому відповідач є добросовісним набувачем спірного майна. Аналізуючи викладене, суд вважає, що заявлені позовні вимоги є незаконними, необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed