Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

27 грудня 2019 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ФОП [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди (л/с 1-5). Позивач [PERSON] посилається в обґрунтування своїх позовних вимог на те, що з 07 травня 2019 року вона працювала прибиральницею ФОП [PERSON] за трудовим договором № 6 від 07 травня 2019 року. Наказом ФОП [PERSON] від 14 листопада 2019 року № 18 позивач була звільнена з роботи 14 листопада 2019 року, згідно п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Позивач вважає своє звільнення протиправним. Так, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. З 15 жовтня 2019 року по 19 листопада 2019 року позивач знаходилась на лікарняному у зв`язку з перелом правої руки. Заяви про звільнення позивач не подавала, згоди на звільнення не давала, жодних домовленостей про припинення трудового договору між сторонами не було. Про звільнення позивач дізналась 20 листопада 2019 року після закінчення хвороби. Позивач вважає, що у зв`язку з незаконним звільненням відповідач повинна виплатити їй середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2019 року по 27 грудня 2019 року в сумі 6016,88 грн. Позивач вважає, що внаслідок незаконного звільнення їй заподіяна моральна шкода, оскільки порушення її трудових прав призвело до моральних страждань та втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від неї додаткових зусиль для організації її життя та життя її сім`ї. Моральну шкоду позивач оцінює в сумі 10000 грн. Позивач дізналась про своє звільнення 20 листопада 2019 року та в той же день з метою оскарження незаконного звільнення звернулась за правовою допомогою до відділу Горностаївського бюро правової допомоги, працівники якого до 02 грудня 2019 року проводили збір документів для підтвердження її права на безоплатну вторинну правову допомогу. 03 грудня 2019 року позивач, враховуючи зібрані документи, звернулась до Каховського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, де 04 грудня 2019 року прийнято рішення про надання їй безоплатної вторинної допомоги. 24 грудня 2019 року доручення центру для надання позивачу безоплатної вторинної правової допомоги передано адвокату Заболотному І.О., після чого протягом трьох днів був пред`явлений позов. За таких обставин позивач пропустила місячний строк для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить суд: поновити пропущений строк для звернення до суду; визнати протиправним її звільнення з посади прибиральниці ФОП [PERSON] з 14 листопада 2019 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та поновити її на роботі; стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6016,88 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. 27 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання, учасникам справи встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень (ухвала - л/с 26). 12 лютого 2020 року від відповідача ФОП [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, яким відповідач заперечила проти позову (л/с 39-44). Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що на підставі трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року позивач [PERSON] працювала прибиральницею ФОП [PERSON] . В період перебування позивача на лікарняному сторони досягли згоди про звільнення [PERSON] на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Доказом волевиявлення сторін та досягнення ними взаємної згоди є підпис позивача в пункті 17 вказаного трудового договору під записом: "Трудовий договір розірваний сторонами 14 листопада 2019 року відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за згодою сторін)". В день звільнення позивачеві була видана трудова книжка. Звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності не є порушенням трудового законодавства. Відповідач стверджує, що звільнення позивача [PERSON] є законним, обґрунтованим та повністю відповідає приписам п.1 ст.36 КЗпП України. Оскільки позивач не обґрунтувала незаконність її звільнення, тому вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди відповідач вважає необґрунтованими. Відповідач заявила про застосовування позовної давності, оскільки вважає, що позивач не мала об`єктивних перешкод для своєчасного звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору. На підставі викладеного відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову. 17 лютого 2020 року від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив (л/с 66-69), якою він підтримав заявлені позовні вимоги. Додатково представник позивача вказав, що згоди на своє звільнення позивач не давала, жодних домовленостей між сторонами про припинення трудового договору на підставі п.1 ст.36 КЗпП України не було. Крім того, підпис [PERSON] в пункті 17 трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року під записом про розірвання трудового договору не може бути доказом її згоди на звільнення, оскільки всі підписи на договорі вона виконала 07 травня 2019 року (безпосередньо при укладенні трудового договору), за вимогою відповідача. На той момент пункт 17 трудового договору був не заповнений, ніяких записів в ньому не було. Більш того, 14 листопада 2019 року позивач, являючись правшою, не мала фізичної можливості поставити свій підпис на трудовому договорі, оскільки з 15 жовтня по 19 листопада 2019 року перебувала на лікарняному з діагнозом "перелом правої променевої кістки в типовому місці із зміщенням відламків", на її правій руці була накладена гіпсова пов`язка. 23 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (ухвала - л/с 115). 29 жовтня 2020 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] в справі була призначена судово-почеркознавча експертиза (ухвала - л/с 144-145) для перевірки достовірності підпису ФОП [PERSON] в пунктах 15, 17, 20 трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року, ксерокопію якого надала позивач. За твердженням відповідача, вона не підписувала незаповнені пункти трудового договору, підпис від її імені виконаний іншою особою. Проведення експертизи було доручено експертам Херсонського НДЕКЦ МВС України, оплату за проведення експертизи покладено на відповідача ФОП [PERSON] , як сторону - ініціатора призначення експертизи. При цьому, предметом експертного дослідження була ксерокопія трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року, оскільки позивач [PERSON] повідомила, що оригіналу трудового договору в неї немає. Ксерокопію трудового договору, надану нею на обґрунтування своїх позовних вимог, вона зробила в день укладення цього договору, після чого відповідач забрала в неї оригінал документу. 29 січня 2021 року судовий експерт Херсонського НДЕКЦ МВС України повідомив про неможливість проведення судово-почеркознавчої експертизи у зв`язку з несплатою її вартості (повідомлення експерта - л/с 184-185). В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позов, посилаючись на доводи, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив, просить суд поновити пропущений строк для звернення до суду; визнати протиправним її звільнення з посади прибиральниці ФОП [PERSON] з 14 листопада 2019 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України та поновити її на роботі; стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 6016,88 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивач [PERSON] наголосила, що вона поставила свої підписи в пунктах 15, 17, 20 трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року (в тому числі під записом про розірвання трудового договору) безпосередньо при укладенні трудового договору, тобто 07 травня 2019 року. Таку вимогу їй пред`явила відповідач ФОП [PERSON] , пригрозивши, що за інших умов трудовий договір між ними не буде укладено. На момент укладення трудового договору пункт 17 був не заповнений, ніяких записів в ньому не було. Просить врахувати, що 14 листопада 2019 року вона, являючись правшою, не могла поставити свій підпис на трудовому договорі, оскільки з 15 жовтня по 19 листопада 2019 року перебувала на лікарняному з діагнозом "перелом правої променевої кістки в типовому місці із зміщенням відламків", її права рука була загіпсованою. Про звільнення вона дізналась від своїх знайомих, після закінчення лікарняного. Трудову книжку відповідач передала їй 26 листопада 2019 року. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечив проти позову, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву, просить суд відмовити в задоволенні позову. Додатково представник відповідача [PERSON] пояснив, що ксерокопія трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року, надана позивачем, на якій стоять підписи сторін під незаповненим пунктом 17 про розірвання трудового договору, не може бути належним доказом через відсутність оригіналу такого документу. Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення сторін, встановив наступні обставини та визначив відповідно до них правовідносини. З 07 травня 2019 року позивач [PERSON] працювала прибиральницею ФОП [PERSON] за трудовим договором № 6 від 07 травня 2019 року. Наказом ФОП [PERSON] від 14 листопада 2019 року № 18 позивач [PERSON] була звільнена з роботи 14 листопада 2019 року, відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін). Згідно п.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Угода сторін є підставою для припинення будь-якого трудового договору, укладеного як на певний, так і на невизначений строк. Відповідна ініціатива про припинення трудового договору може надходити як від працівника, так і від власника. Але обидві сторони повинні досягти угоди про сам факт припинення трудового договору, про строк його припинення, а також з приводу того, що підставою припинення трудових відносин є угода сторін. Закон не встановлює певного порядку чи певних строків припинення трудового договору за угодою сторін, що визначаються ними самими в кожному конкретному випадку. Як правило, погодження сторін є усним, а оформлення припинення трудового договору провадиться в письмовій формі, з посиланням на п.1 ст.36 КЗпП України. Якщо одна із сторін не дає згоди на припинення трудового договору, то він може бути розірваний лише з ініціативи заінтересованої сторони з додержанням вимог закону. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (надалі - Постанова Пленуму ВСУ) визначено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП України, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. Факт досягнення між позивачем [PERSON] та відповідачем ФОП [PERSON] домовленості про припинення трудового договору за угодою сторін не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні. Так, позивач [PERSON] жодним чином не виразила свого бажання припинити трудовий договір за угодою сторін, заяви про звільнення не подавала, згоди на звільнення не давала, жодних домовленостей про припинення трудового договору між сторонами не було. Суд критично оцінює пояснення відповідача про те, що [PERSON] виразила свою згоду розірвати трудовий договір, підписавши пункт 17 трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року (л/с 45-46, 166) із записом: "Трудовий договір розірваний сторонами 14 листопада 2019 року відповідно до ст.36 п.1 КЗпП України (за згодою сторін)". Так, пояснення відповідача спростовуються поясненнями позивача [PERSON] та наданою нею копією трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року (л/с 74, 165), з яких вбачається, що [PERSON] поставила свої підписи в пунктах 15, 17, 20 трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року (в тому числі під записом про розірвання трудового договору) безпосередньо при укладенні трудового договору, тобто 07 травня 2019 року. Такі дії позивач пояснила вимогою відповідача ФОП [PERSON] , що за інших умов трудовий договір між сторонами взагалі не буде укладено. На момент, коли позивач поставила свій підпис, пункт 17 трудового договору був не заповнений, ніяких записів в ньому не було. Відсутність оригіналу трудового договору з незаповненим пунктом 17 позивач [PERSON] обґрунтовано пояснила тим, що відповідач ФОП [PERSON] не дала працівнику такого оригіналу, тому позивач лише змогла зробити копію цього документу. Відповідач не надала жодних доказів на підтвердження своїх пояснень про те, що на вказаній копії трудового договору (з незаповненим пунктом 17) підпис від її імені виконаний не нею, а іншою особою. Так, відповідач, заперечуючи свій підпис, заявила клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи для перевірки достовірності її підпису на спірному документі. Зобов`язання з оплати вартості експертизи було покладено на відповідача, як на сторону, що ініціювала її проведення. Відповідач, незважаючи на попередження судом та експертною установою, не оплатила вартості експертизи, тому матеріали справи були повернуті до суду без виконання експертизи. Оскільки відповідач ухилилась від проведення експертизи, тому відповідно до вимог ч.1 ст.109 ЦПК України, суд немає підстав для сумнівів щодо достовірності її підпису на копії трудового договору № 6 від 07 травня 2019 року (з незаповненим пунктом 17). Крім того, суд враховує, що 14 листопада 2019 року позивач [PERSON] , являючись правшою, не могла поставити свій підпис на трудовому договорі, оскільки на її правій руці була накладена гіпсова пов`язка (з 15 жовтня по 19 листопада 2019 року позивач перебувала на лікарняному з діагнозом "перелом правої променевої кістки в типовому місці із зміщенням відламків" - л/с 20-21). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] була звільнена з посади прибиральниці ФОП [PERSON] на підставі п.1 ст.36 КЗпП України без законних підстав. Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України\~"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. На підставі викладеного суд вважає можливим поновити позивача [PERSON] на посаді прибиральниці ФОП [PERSON] . Згідно ч.7 ст.235 КЗпП України р ішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Пунктом 32 Постанови Пленуму ВСУ визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Згідно п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (надалі - Порядок) у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно п.8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування форми ОК-5 (л/с 10-11) вбачається, що заробіток позивача [PERSON] за останні два календарні місяці роботи складав 8346 грн. (вересень 2019 року - 4173 грн., жовтень 2019 року - 4173 грн.), фактична кількість відпрацьованих днів - 43, середньоденна заробітна плата позивача - 194,09 грн. (8346 грн. ? 43 дні). На день ухвалення судового рішення часом вимушеного прогулу позивача [PERSON] є період з 14 листопада 2019 року по 17 березня 2021 року (включно). Разом з тим, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача ФОП [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за період з 14 листопада 2019 року по 27 грудня 2019 року (31 робочий день). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2019 року по 27 грудня 2019 року в сумі 6016,79 грн. (з розрахунку: 194,09 грн. х 31 робочий день), в межах заявлених позовних вимог, без виключення сум відрахувань податків та інших обов`язкових платежів. Діями відповідача ФОП [PERSON] позивачеві [PERSON] була заподіяна моральна шкода, яка виражена в душевних стражданнях від порушення її законних прав, втраті нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиллях для організації життя. Згідно ч.1, ч.2 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. При визначені розміру грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, їх тривалість та можливість відновлення, істотність вимушених змін у життєвих стосунках позивача [PERSON] та ступінь вини відповідача ФОП [PERSON] , а також вимоги розумності та справедливості. На підставі викладеного суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь позивача [PERSON] моральну шкоду в сумі 1000 грн. та відмовити в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 9000 грн., оскільки вважає заявлену позивачем вимогу завищеною. Згідно ч.1 ст.233 КЗпП України п рацівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач [PERSON] , звернувшись з позовом 27 грудня 2019 року, пропустила місячний строк позовної давності стосовно вимог про визнання протиправним звільнення з 14 листопада 2019 року та поновлення на роботі. Відповідач ФОП [PERSON] та представник відповідача [PERSON] заявили про застосовування позовної давності. Разом з\~тим,\~згідно ч.1\~ст.234\~КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. В судовому засіданні встановлено, що про звільнення позивачеві [PERSON] стало відомо після закінчення строку тимчасової непрацездатності - 20 листопада 2019 року. В той же день позивач звернулась за правовою допомогою до відділу "Горностаївське бюро правової допомоги" Каховського місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. 16 грудня 2019 року для надання безоплатної вторинної правової допомоги [PERSON] центр призначив адвоката Заболотного І.О., який склав позовну заяву та подав її до суду 27 грудня 2019 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] з поважних причин пропустила строк звернення із заявою про вирішення трудового спору, тому суд вважає можливим поновити цей строк. Таким чином, зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову частково. Суд вважає можливим визнати протиправним звільнення [PERSON] з посади прибиральниці ФОП [PERSON] з 14 листопада 2019 року на підставі п.1 ст.36 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді прибиральниці ФОП [PERSON] ; стягнути з ФОП [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14 листопада 2019 року по 27 грудня 2019 року в сумі 6016,79 грн. (без виключення сум відрахувань податків та інших обов`язкових платежів) та моральну шкоду в сумі 1000 грн. Суд вважає можливим відмовити в задоволенні решти позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 9000 грн., через необґрунтованість. Згідно ст.141 ЦПК України суд вважає можливим стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 3178 грн. (за немайновою вимогою про поновлення на роботі - 2270 грн., за майновою вимогою про відшкодування моральної шкоди - 908 грн.).

Outcome: partial