Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

13 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. Позивачка зазначила, що є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 грудня 2004 року. Однак, у цьому будинку не проживає, має постійне місце проживання у Російській федерації. У будинку, розташованому за вказаною адресою, з її згоди 06 серпня 2013 року посвідчено реєстрацію місця проживання відповідачки та її малолітньої дитини, які до помешкання не вселялись, мають інше фактичне місце проживання. Посилаючись на те, що добровільно знятись з реєстрації відповідачка відмовляється, позивачка просила визнати її та малолітню доньку [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала. Ствердила, що відповідачка не є членом сім"ї власниці житлового будинку, де посвідчено реєстрацію її місця проживання. Наявність такої реєстрації є перешкодою у здійсненні позивачкою права розпорядження своїм майном. Відповідачка позовні вимоги визнала. Підтвердила, що позивачка є її тіткою. У 2013 році погодила її та доньки [PERSON], [INFO], реєстрацію місця проживання у своєму будинку по [ADDRESS] бо не мала іншого місця реєстрації для оформлення соціальних виплат на дитину. У спірному будинку вона не проживала, а мешкала на зйомній квартирі в м.Снігурівка, натепер проживає у с.Кобзарці Снігурівського району. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 грудня 2004 року, [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS]. Копія договору та витягу з реєстру права власності на нерухоме майно №6189913 долучені до матеріалів справи (а.с.7-8). 06 серпня 2013 року за вказаною адресою посвідчено реєстрацію місця проживання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON], [INFO], що підтверджується записами паспортних даних відповідачки серії [NUMBER] та довідкою Червонодолинської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області №559 від 19 травня 2017 року (а.с.11). Як вбачається з акта депутата Червонодолинської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області, датованого 20 травня 2017 року, [PERSON] з часу реєстрації місця проживання у жилому будинку по [ADDRESS] Допитані свідки [PERSON] та [PERSON] також ствердили, що відповідачка за місцем своєї реєстрації не проживає з часу її посвідчення. Періодично вона лише навідувала свою бабусю [PERSON], яка постійно до смерті проживала у будинку своєї доньки [PERSON] Відповідачка відмовилася посвідчити зняття з реєстраційного обліку за вказаним місцем проживання. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови ВСУ від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, суд дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2931цс16, право особи на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, якщо така особа не являється членом сім"ї власника. В порядку ч.2 ст.406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У справі, що розглядається, суд встановив, що відповідачка не є членом сім"ї власниці будинку, позивачка надала їй право користування своїм майном та [PERSON] до жилого будинку не вселялася, має інше місце проживання. Посвідчення реєстрації місця проживання [PERSON] у будинку [PERSON] перешкоджає реалізації її прав власника, що є обставиною, яка має істотне значення. За нормою ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Тобто, місцем проживання малолітньої [PERSON], [INFO], є місце проживання її матері [PERSON] Самостійного права на проживання у спірному будинку малолітня дитина не має. Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, суд ухвалює про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд стягує з відповідачки на користь позивачки понесені нею при подачі позовної заяви судові витрати у розмірі 640грн.

Outcome: approved