Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ "Волиньобленерго" про примусове розірвання трудового договору, видачу трудової книжки та розрахункових коштів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з листопада 1991 року перебував у трудових відносинах з відповідачем і до 19.12.2014 року виконував обов'язки диспетчера оперативно-диспетчерської служби. При цьому, з 2008 року за згодою відповідача продовжував працювати, будучи пенсіонером за віком. Зазначає, що в серпні 2014 року за ініціативою роботодавця йому, як пенсіонеру, було запропоновано припинити до кінця 2014 року трудові відносини з підприємством з гарантованою сумою 119,5 тис. грн. виплат. В зв'язку з чим, ним 15.12.2014 року ним було подано заяву про звільнення, а у заяві від 18.12.2014 року підтверджено вимогу про припинення трудових відносин з 19.12.2014 року з видачею трудової книжки та розрахункових. Проте, відповідач у зазначений у його заяві термін, відмовився добровільно припиняти трудові відносини, видати трудову книжку та розрахункові кошти. В зв'язку з чим, просив постановити рішення, яким зобов'язати відповідача розірвати з ним трудовий договір, укладений на невизначений термін з 19.12.2014 року за ініціативи роботодавця, а також видати йому трудову книжку та стягнути розрахункові кошти в розмірі 126585,06 грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги та просив змінити формулювання у наказі відповідача №33-к від 23.01.2015 року з прогулу без поважних причин, пункт 4 статті 40 КЗпП України з 25 грудня 2014 року на формулювання - за згодою сторін, пункт 1 статті 36 КЗпП України з 19 грудня 2014 року. Крім того, просив стягнути з відповідача на його користь розрахункові кошти в розмірі 126585,06 грн., вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 22338 грн., належні суми у відповідності до ст. ст. 116, 117 КЗпП України в розмірі 11169 грн. за затримку розрахунку, а також моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивач та його представники підтримали уточненні позовні вимоги з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Представники відповідача в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПАТ "Волиньобленерго" з 18.11.1991 року, що підтверджується відповідним наказом №5646-1 про прийняття на роботу (а.с. ). Згідно наказу про припинення трудового договору за №33-к від 23.01.2015 року [PERSON] звільнений з посади диспетчера оперативно-диспетчерської служби з 25.12.20104 року за прогул без поважних причин (а.с. ). Як вбачається з представлених суду письмових доказів, 15 грудня 2014 року [PERSON] звернувся до генерального директора ПАТ "Волиньобленерго" із заявою наступного змісту: "за вашою письмовою ініціативою від 06.08.2014р. № 12/11-203 мною прийнято попереднє рішення про припинення з 19 грудня 2014 року трудових відносин з підприємством як пенсіонера за віком на умовах п.3.2 ... 4.25 ... діючого колдоговору між дирекцією ПАТ "Волиньобленерго" і трудовим колективом на 2011-2013 роки, прийнятого 06 квітня 2011 року та зареєстрованого в законом передбаченому порядку, з одночасною виплатою законом передбачених розрахункових коштів. За інших обставин трудові відносини не припиняються...". 18 грудня 2014 року [PERSON] додатково та повторно подано заяву в якій він стверджував, що виключно за ініціативою роботодавця та на умовах п.п. 3.2; 4.25 Колективного договору, надає згоду на припинення трудових відносин з 19.12.2014 року (а.с. ). Проте, як слідує з пояснень представників і письмових повідомлень відповідача, ПАТ "Волиньобленерго" не ініціювало звільнення з займаної посади [PERSON] та жодних дій щодо ініціативи його звільнення не здійснювало. І як вбачається із листа від 18 грудня 2014 року, [PERSON] ПАТ "Волиньобленерго" повідомлено про неможливість припинення з ним з 19 грудня 2014 року трудових відносин на основі прийнятого ним попереднього рішення, оскільки Кодексом законів про працю України не передбачено можливості звільнення працівників відповідно до прийнятих ними попередніх рішень, а також роз'яснено про можливість отримання консультації у відділі кадрів і соціального розвитку товариства щодо порядку оформлення заяви на звільнення(а.с. ). Згідно ч. 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом. Угода про припинення трудового договору згідно п. 1 ч. 1 статті 36 КЗпП України також укладається між сторонами трудового договору, яким є працівник і власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган, а рішення про розірвання трудового договору приймається власником або органом управління підприємства, установи, організації, який наділений такими повноваженнями. Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів" при домовленості між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України (за угодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. І як слідує із поданих позивачем заяв від 15.12.2014 року та від 18.12.2014 року про звільнення з займаної посади, вони не містять волевиявлення на звільнення за згодою сторін. Позивач в заявах повідомив про прийняте ним рішення надати попередню згоду на звільнення та вказав на умови, на яких він вимагає розірвати трудовий договір. Резолюція генерального директора ПАТ "Волиньобленерго" на вказаній заяві, також не містить ні пропозиції, ні погодження строку, з якого трудовий договір може бути розірвано. Факсограма відповідача від 06.08.2014 року, що адресована начальнику оперативно-диспетчерської служби відповідача, містить інформацію про очікувану суму виплат для вивільнення працюючих пенсіонерів за власним бажанням, не може бути оцінена судом як пропозиція про припинення трудового договору з позивачем, оскільки остання не була адресована безпосередньо позивачу, не містить умов угоди про розірвання трудового договору (строків, підстав), а носить лише інформативний характер, спрямована на організацію планування фінансової діяльності відповідача. Отже, як слідує з пояснень сторін, їх представників та наявних письмових доказів, між сторонами не було досягнуто взаємної згоди та домовленості стосовно звільнення позивача за згодою сторін, а тому власне тлумачення позивачем та його представниками і розцінювання факсограми від 06.08.2014 року як пропозицію роботодавця невизначеному колу працівників про їх звільнення чи вивільнення, то суд в цій частині вважає його невірним і до уваги не приймає, оскільки як слідує зі змісту даного повідомлення, воно адресоване керівнику оперативно-диспетчерської служби і носить внутрігосподарський роз'яснювальний інформаційний зміст (а.с.5). За таких обставин доводи позивача про припинення, на його думку, трудових відносин за згодою сторін з 19.12.2014 року є необґрунтованими та безпідставними. При цьому, заслуговують на увагу посилання представників відповідача про недотримання позивачем вимог трудового законодавства, незважаючи на їх неодноразові пропозиції позивачу врегулювати дане питання, на порушення вимог п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України стовно того, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Розірвання трудового договору за ст.40 п.4 КЗпП України у відповідності до ст.43 КЗпП України може бути проведено лише за попередньою згодою первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як встановлено в судовому засіданні, позивач, не отримавши наказу про звільнення на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України , в односторонньому порядку, без погодження з роботодавцем, перестав з 25 грудня 2014 року виходити на роботу без поважних причин. Даний факт стверджується наявними в матеріалах справи актами, складеними працівниками відповідача від 25, 26, 29, 30, 31 грудня 2014 року, службовими записками заступника начальника оперативно-диспетчерської служби, витягом з протоколу №12 засідання профкому "Енергія Регіонів" від 29.01.2015 року (а.с. ). 22 грудня 2014 року позивачем було надіслано відповідачу повідомлення, у якій він вказав про неможливість виконувати свої посадові обов'язки в подальшому, оскільки вважає трудові відносини з відповідачем припиненими з 19.12.2014 року, інших пояснень ним не надавалося. У зав'язку з цим не заслуговують на увагу його посилання, що він не ознайомлений із графіком чергування диспетчерів ПАТ "Волиньобленерго", оскільки відповідно до п.1.7 Положення про оперативно - диспетчерську службу, затвердженого 26.07.2011 року, з яким [PERSON] ознайомлений 20.08.2011 року під особистий підпис та п. 1.6. Посадової інструкції диспетчера оперативно - диспетчерської служби, затвердженої генеральним директором 20.10.2014 року, з якою [PERSON] також ознайомлений під особистий підпис 17.11.2014 року, диспетчери працюють по змінах, згідно графіків чергування. Графіки чергування знаходяться у диспетчерській у доступному місці і кожний працівник із ним ознайомлений та працює виключно по встановлених змінах (а.с. ). 17 січня 2015 року відповідач звернувся до профспілки "Енергія Регіонів" з поданням про надання згоди на звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. 21 січня 2015 року товариством отримано лист від профкому "Енергія Регіонів", у я якому згода на звільнення [PERSON] не надавалася та було зазначено, що профком "Енергія Регіонів на своєму засіданні розглянув дане питання і стверджує, що на час отримання подання, [PERSON] є звільненим працівником (а.с. ). У відповідності до ст. 43 КЗпП України виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника. Отже, як вбачається із рішення профспілки "Енергія Регіонів" стовно розгляду подання відповідача про звільнення позивача, то суд погоджується із доводами представників відповідача і розцінює його як необгрунтоване, оскільки виборний орган первинної профспілкової організації безпідставно дійшов до висновку, що позивач на момент розгляду подання відповідача припинив трудові відносини з останнім з 19.12.2014 року, так як вказаний орган не вправі приймати рішення про звільнення працівника чи ні, а лише висловлює свою згоду або огбгрунтовує причини відмови. Таким чином, відповідачем були дотримані норми ст. 43 КЗпП України щодо проведення розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). При цьому, суд також вважає безпідставними доводи позивача щодо не проведення з ним розрахунку в день звільнення, оскільки ПАТ "Волиньобленерго" 23 січня 2015 року, у день видачі наказу про звільнення [PERSON], повідомляло останнього телеграмою та листом від 23.01.2015 року про необхідність з'явитись на роботу для ознайомлення з наказом про звільнення, одержанням трудової книжки та розрахункових коштів, однак позивач проігнорував зазначені повідомлення (а.с. ). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Крім цього, ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки, звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України є заходом дисциплінарного стягнення, то може бути проведено лише із дотриманням загальних правил застосування стягнень передбачених ст.ст.148, 149 КЗпП України, тобто безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку із тимчасовою непрацездатністю або перебуванням його у відпустці. Зважаючи, що відповідачем факт невиходу на роботу без поважних причин був виявлений 25 грудня 2014 року - у перший робочий день згідно з графіком чергувань після 19 грудня 2014 року, коли позивач востаннє виходив на роботу і протягом періоду з дня виявлення проступку позивача відповідачем здійснювалися заходи щодо встановлення причини невиходу на роботу. При цьому, у відповідності до ст.149 КЗпП України вчинялися дії щодо отримання письмового пояснення від позивача 31 грудня 2014 року та 13 січня 2015 року, так як по місцю проживання позивача працівники відповідача намагались це зробити, про що свідчать складені акти(а.с. ). Крім цього, 31 грудня 2014 року відповідачем надсилався лист про надання письмового пояснення про причини відсутності на роботі 25, 26, 29, 30, 31 грудня 2014 року (а.с. ). Таким чином, судом встановлено, що у день звільнення позивач не працював, надіслані в той же день телеграму та лист відповідача про необхідність отримання трудової книжки, ознайомлення з наказом про звільнення, отримання розрахунку проігнорував, що стверджується матеріалами справи, то у визначений позивачем у своїй заяві від 30 січня 2015 року день - 02 лютого 2015 року вся сума, що належала до виплати йому при звільненні, була останнім отримана(а.с. ). А тому суд, зважаючи на викладене, не вбачає в діях відповідача порушень вимог ст. 116 КЗпП України, у зв'язку з цим вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до задоволення не підлягають. За таких обставин, зважаючи на необґрунтованість заявлених вимог, суд не вбачає підстав для виплати позивачу моральної шкоди, передбаченої ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України. При цьому, посилання та доводи позивача та його представників про наявність підстав для виплати розрахункових коштів при звільненні за ініціативою роботодавця і зміна формулювання звільнення за угодою сторін суперечать один одному і є взаємовиключаючими факторами, оскільки при такій зміні формулювання вони не виплачуються і тому дані твердження також свідчать про безпідставність заявлених вимог. Таким чином, дослідивши та оцінивши представлені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed