Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

[PERSON] у вересні 2014 року звернулася в суд з позовом до Кіровоградської міської ради, яким просить визнати за нею право власності на жиле приміщення під [ADDRESS] загальною площею 30 кв.м. ( а.с. 24-26). 03.12.2014 року залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Квартирно-експлуатаційний відділ м. Кіровограда та Головне управління юстиції в Кіровоградській області ( а.с.45). Позивач мотивує свої вимоги тим, що 23.11.2000 року КЕВ Міністерства оборони їй виданий ордер №23 на вселення у гуртожиток в кімнату [ADDRESS] в м. Кіровограді , в якій вона , разом із донькою та онуком зареєструвались та проживають. Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 198 від 28.02.2002 року гуртожитку по вул.Сухумській, 8 наданий статус житлового будинку зі збереженням гуртожитку на першому поверсі. Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради № 1425 від 08.11.2006 року зазначений будинок прийнятий безкоштовно до комунальної власності територіальної громади м. Кіровограда та передано на баланс КРЕП № 7. Відповідачем зареєстровано право власності на житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.06.2007 року. КЕВ м. Кіровограда користувався гуртожитком на 55 місць у будинку [ADDRESS] на підставі договору оренди, однак станом на 02.06.2014 року договір оренди закінчився, а нового не укладено. У травні 2014 року вона направила до відповідача заяву з проханням видати спеціальний ордер на спірну квартиру, проте їй було відмовлено у видачі такого ордера, оскільки службовий ордер № 23 від 23.11.2000 року суперечить вимогам п.п.3, 21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37. Виконком Кіровоградської міської Ради не приймав рішення про надання жилому приміщенню [ADDRESS] статусу службового житла. Тому, посилаючись на норми ст. 344 ЦК України просить суд задовольнити її вимоги, так як добросовісність володіння спірним приміщенням підтверджується ордером №23 від 23.11.2000 року , відкритість та безперервність протягом десяти років- реєстрацією крім неї, ще й доньки та онука. Представник позивача в суді вимоги підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача у задоволенні вимог просив відмовити за їх безпідставністю, необгрунтованістю. Представник третьої особи- КЕВ м. Кіровограда також в суді зазначила на безпідставність заявлених вимог. Третя особа- Головне управління юстиції в Кіровоградській області, його представник подав заяву про розгляд справи у їх відсутності та в разі достатніх правових підстав не заперечував проти задоволення вимог . Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19.11.2013 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 25.12.2013 року, було відмовлено [PERSON] у задоволенні її вимог до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про визнання права на приватизацію та зобов»язання видати свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Судом встановлено, що [PERSON] 23.11.2000 року отримала ордер № 23 на заняття житлової площі, а саме 2 -х кімнат [ADDRESS] Рішенням Кіровоградської міської ради від 28 лютого 2002 року будинку по [ADDRESS] в м. Кіровограді наданий статус житлового будинку зі збереженням гуртожитку на 55 місць на першому поверсі. Кімната №108, яку займає позивач, розташована на першому поверсі. Рішенням виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 11.12.2002 року квартира позивача не виключена з числа службових. Рішенням виконкому Кіровоградської міської ради № 1425 від 08.12.2006 року будинок по [ADDRESS] в м. Кіровограді з гуртожитком на 55 місць, прийнято до комунальної власності територіальної громади. 21.06.2007 року територіальній громаді видано свідоцтво про право власності на зазначений будинок. 05.12.2012 року позивачу видана довідка ЖЕК №7 про те, що вона зареєстрована та мешкає по [ADDRESS] в квартирі №108 в м. Кіровограді . Зареєстрована за адресою з 21.12.1994 року. Склад сім'ї донька і онук. Дані обставини підтверджуються і сторонами ( а.с.65-69) . Крім того, в суді також з»ясовано, що листом за № 3162 від 30.06.2014 року Кіровоградська міська рада , відмовила позивачу у видачі ордера, оскільки службовий ордер №23 від 23.11.2000 року суперечить вимогам п.п.3,21 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, в якому вказано, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації, підприємства, установи, організації . На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет міської ради видає громадянинові спеціальний ордер , який є єдиною підставою для вселення в надане службове приміщення. Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради не приймав рішення про надання жилому приміщенню [ADDRESS] статусу службового житла ( а.с.10). Кімната №108 знаходиться на першому поверсі, має статус гуртожитку. Відповідно до статті 6 ЖК України жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових приміщень і гуртожитків. Правовий режим гуртожитків урегульовано главою 4 цього Кодексу. За вимогами ст.127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватися гуртожитки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті міської ради. Ця ж норма закріплена і п.2, 5 Примірного положення про гуртожитки , затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки». За змістом ст. ст. 127 - 131 ЖК Української РСР та п. 3 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради міністрів УРСР від 3 червня 1986 року, передбачено, що гуртожитки - це спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Згідно ст. ст. 128, 129 ЖК України, п.10 Примірного положення про гуртожитки єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку є спеціальний ордер, який видає адміністрація підприємства, установи, організації на підставі спільного із профспілковим комітетом рішення про надання площі в гуртожитку. При цьому, позивач вказує, що добросовісність володіння спірним приміщенням підтверджується ордером №23 від 23.11.2000 року , відкритість та безперервність протягом десяти років- реєстрацією крім неї, ще й доньки та онука. За ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. При вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, суд враховує наступне: право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та не звернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи пред'явлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. Для набуття права власності на нерухоме майно перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, питання про набуття права власності на нерухоме майно застосовується з 01 січня 2011 року. Суд звертає увагу на те, що позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає хто є власником. Отже, до цих правовідносин не може застосовуватися стаття 344 ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. Суд також звертає, що до правовідносин, які виникають щодо приватизації кімнат гуртожитку, застосовується спеціалізований Закон України "Про приватизацію державного житлового фонду". Так, статтею 1 передбачено, що приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб ,кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до положень ст. 1 Закону сфера його дії поширюється на громадян, які на законних підставах тривалий час (не менше п'яти років) зареєстровані та фактично проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей, та не мають іншого власного житла. Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону, Міністерства внутрішніх справ України та державних навчальних закладів. При цьому слід враховувати наступне. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом: безоплатної їх передачі громадянам з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі жилих приміщень громадянам України, які мешкають у них і на яких поширюється дія цього Закону; для приватизації житлових приміщень у гуртожитках використовуються приватизаційні папери - житлові чеки (у порядку, передбаченому Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду") з урахуванням залишкової вартості усіх житлових приміщень, що підлягають приватизації у відповідному гуртожитку. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, вимоги [PERSON] є безпідставними та необгрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed