Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

03 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ПриватБанк», треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М., головний державний виконавець Веселинівського РВ ДВС Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Легка О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовну заяву обґрунтував тим, що за місцем своєї роботи дізнався, що на його грошове забезпечення звернено стягнення у межах виконавчого провадження № 61259126. Підставною відкриття виконавчого провадження став виконавчий напис нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. від 10.09.2018 року № 1615 про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості у розмірі 373732, 49 грн. При ознайомленні з виконавчим написом нотаріуса ним було виявлено, що його було видано з порушенням вимог чинного законодавства України, у зв`язку з чим є підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню. Зважаючи на викладене, позивач просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 04.08.2021 року провадження у справі відкрито, справу призначено до підготовчого судового засідання та за клопотанням позивача від приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. витребувано документи, на підставі яких було вчинено виконавчий напис. 31.08.2021 року ухвалою суду призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в тому ж обсязі і з тих же підстав, просить їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ "ПриватБанк" не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином. Відзив на позовну заяву не надав. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та документи, витребувані ухвалою суду від 04.08.2021 року. Третя особа головний державний виконавець Веселинівського районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одесе) Легка О.В. надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, та такі, що підлягають задоволенню за наступних підстав. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 30 січня 2008 року між позивачем та ЗАТ КБ «Приват Банк» було укладено договір іпотеки № NKVSGI0000003076 відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти. Через неналежне виконання умов кредитного договору позивачем, представник ПАТ КБ «Приват банк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором та заочним рішеням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 02 жовтня 2015 року у справі № 472/951/15-ц позовні вимоги задоволено та стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором NKVSGI0000003076 від 30.01.2008 року у розмірі 223339, 07 грн., з них заборгованість за кредитом - 97185, 09 грн., заборгованість за відсотками - 40728, 78 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов`яання 65121, 65 грн.. штраф - 20303, 55 грн. Разом з тим, 10 жовтня 2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. було вчинено виконавчий напис № 1615 про звернення стягнення на нерухоме майно житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Зазначене нерухоме майно на підставі договору іпотеки NKVSGI0000003076, посвідченого 30.01.2018 року приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округуМиколаївської області Болгарчук О.Ф. за реєстровим номером №81 передане в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації нерухомого майна, нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги АТ КБ «Приват Банк» в розмірі: заборгованості за кредитом 96440,26 грн.; заборгованості за відсотками 74655,89 грн.; пеня 199 136,34 грн., що всього становить 370232, 49 грн. Строк, за який проводиться стягнення складає десять років шість місяців 10 днів, а саме з 30 січня 2008 року по 09 серпня 2018 року. Таким чином, приватний нотаріус Бондар І.М. , вчиняючи виконавчий напис, фактично допустила повторне стягнення однієї й тієї ж заборгованості за кредитним договором № NKVSGI0000003076 від 30.01.2008 року. 13 лютого 2020 року головним державним виконавцем Веселинівского районного відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Легкою О.В. було відкрито виконавче провадження № 61259126, відкритого на виконання виконавчого напису № 1615 від 10.09.2018 року виданого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Згідно із ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Нормою ст. 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до приписів якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Відповідно до підпункту 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172(далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені вЗаконі України «Про нотаріат»та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Результат аналізу вищенаведених норм обумовлює наступний висновок. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати та бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за поданими стягувачем документами, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50,87,88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18) від 04 липня 2018 року. В рішенні Велика Палата Верховного Суду зробила такі висновки: звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни; право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Термін дії кредитного договору Банком змінено шляхом звернення з позовом до суду про дострокове стягнення всієї суми заборгованості і ці зміни прийняті судом, а саме строк дії кредитних зобов`язань наступив 02.10.2015 року. Термін, за який проводиться стягнення, знаходиться за межами строку кредитування (строку дії кредитного договору) та за межами строку, коли особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (поза межами строку позовної давності). Термін дії кредитного договору, як основного зобов`язання, настав 02.10.2015 року. Звернення до нотаріуса за Виконавчим написом здійснено 10.10.2018 року, тобто з пропуском строку давності. В стуктурі боргу зазначена пеня, розмір якої складає 199136,34 грн. Із розрахунку заборгованості вбачається, що пеня нарахована за весь час дії договору та за межами його дії. Велика Палата Верховного Суду в рішенні від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 в п.49 зазначила: «згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має права вимагати дострокового повернення частини позики, що залишалася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.» Пунктом 54 визначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.» Відповідно до ст.256-257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. У спростування викладеного будь-яких доказів відповідачем суду не надано. Пунктом 2 Розділу "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин" Переліку в редакції змін, внесених постановою КабінетуМіністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року, встановлено, що для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, подаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення відміткою стягувача про непогашення заборгованості. В той же час, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року (справа № 826/20084/14), залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, визнано незаконною та нечинною з моменту прийняття Постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів", зокрема в частині доповнення Переліку новим розділом такого змісту: "Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. Також вказаним судовим рішенням зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26.11.2014 року № 662 у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Резолютивну частину постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі № 826/20084/14 опубліковано в інформаційному бюлетені "Офіційний вісник України" від 21.03.2017 року №23. В подальшому, ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року залишено без змін. Велика Палата Верховного Суду постановою від 20.06.2018 року у справі № 826/20084/14 відмовила в задоволенні заяви про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, не знайшовши підстав для такого перегляду. З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001, тобто в редакції, яка діяла до моменту доповнення Переліку п. 2 Розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин». Аналогічного висновку дійшов Верховний суд у своїй Постанові по справі 910/13233/17 від 29 січня 2019 року. Відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса», для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Суд зазначає, що вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким,що непідлягає виконанню, суд неповинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень ст.ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд доходить висновку про задоволення позову про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Outcome: approved