Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

У грудні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та договором поруки. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 29 січня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір №487/к, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 7000 доларів США на термін до 15 січня 2010 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором №487/к між банком і [PERSON] укладено договір поруки. У порушення умов договору та норм чинного законодавства відповідач [PERSON] зобов'язання за договором належним чином не виконала, не здійснила погашення заборгованості у встановленому порядку. У зв'язку з зазначеним, станом на 26 листопада 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 1761.19 доларів США, з них: заборгованість за кредитом - 477.78 доларів США, забогованість по процентах - 519.10 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 670.43 доларів США, штраф (фіксована частина) 10,.52 доларів США штраф (процентна складова) 83.37 доларів США, яку позивач просив стягнути солідарно із відповідачів, а також судові витрати. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, проте у заяві від 20 січня 2016 року зазначив, що позов підтримує повністю, справу просить розглянути без його участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, хоча були вчасно і належним чином повідомлені про дату, час та місце його проведення. Відповідач [PERSON]І у заяві від 09 лютого 2016 року просила справу розглянути без її участі, застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову у звязку з пропуском цього строку. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 січня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], яка змінила прізвище на «Поліщук», було укладено кредитний договір №487/к, відповідно до умов якого остання отримала кредит в розмірі 7000 доларів США зі сплатою 16% за користування кредитом на рік на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення кредиту згідно графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невідємною частиною кредитного договору, 15 січня 2010 року (а.с.9-11). Відповідно до п. 4.3 кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п. п. 1.3., 2.2.3., 2.3.3., 2.4.1., 4.11. даного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 32% від суми залишку непогашеної заборгованості. Пунктом 6.1 договору визначено, що при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених графіком, погашення кредиту, відсотків і винагороди позичальник сплачує банку за кожен випадок порушення пеню в розмірі 0,2% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. Нарахування неустойки здійснюється протягом 3 років від дня, коли це зобов'язання повинне бути виконане позичальником (п.6.4 договору). Згідно із п. 6.6 кредитного договору, при порушенні позичальником будь-якого з грошових зобов'язань, передбачених даним договором, більше ніж на 120 днів у зв'язку з чим банк буде змушений звертатись до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову. Частина 1 ст. 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно ч. 2 вказаної статті до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 "Позика", якщо інше не встановлено параграфом 2 "Кредит" і не випливає із суті кредитного договору. Тому, відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим до виконання сторонами. За змістом ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] взяті на себе за кредитним договором зобовязання належним чином не виконала. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 31 серпня 2009 року постановлено стягнути з [PERSON] на користь банку 26040.18 грн. заборгованості за кредитним договором, що виникла станом на 26 травня 2009 року. Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 31 серпня 2010 року виконавче провадження закінчено у звязку з тим, що борг в сумі 26040.18 грн. сплачено повністю. Станом на 26 листопада 2015 року згідно з розрахунком позивача у відповідача виникла заборгованість у розмірі 1761.19 доларів США, з них: заборгованість за кредитом - 477.78 доларів США, забогованість по процентах - 519.10 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань 670.43 доларів США, штраф (фіксована частина) 10,.52 доларів США штраф (процентна складова) 83.37 доларів США. Разом з тим, відповідачем [PERSON] подано суду заяву про застосування позовної давності до вирішення даного спору. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що кредитні кошти у відповідності до графіка, що є невідємною частиною кредитного договору, надавались відповідачу на строк до 15 січня 2010 року, строк позовної давності погоджено сторонами тривалістю у 5 років згідно п. 6.8 кредитного договору, жодних платежів на виконання умов кредитного договору відповідач після закінчення виконавчого провадження у серпні 2010 року не здійснювала, про що вона ствердила у заяві від 28 січня 2016 року та вказані обставини позивачем не спростовані. Так, жодних доказів на підтвердження здійснення таких платежів згідно вимог ухвали суду від 28 січня 2016 року позивач не надав, а зазначені у розрахунку нібито суми погашення за кредитним договором у 2015 році у розмірі 9.78 грн., 10.12 грн., 9.91 грн., 9.53 грн. відповідно не прийняті судом до уваги, оскільки позивачем не надано переконливих доказів того, що дані суми перераховані саме [PERSON], а не зараховані самим банком внаслідок внутрішньобанківських розрахунків. З урахуванням вищевказаних обставин, суд дійшов висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого цивільного права у грудні 2015 року - поза межами позовної давності, а тому у задоволенні позову до відповідача [PERSON] слід відмовити у звязку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Крім того, суд дійшов висновку про відмову у позові про стягнення боргу з поручителя [PERSON] з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки №487/к, що укладений між банком та [PERSON] 29 січня 2008 року на забезпечення виконання [PERSON] зобовязань перед банком за кредитним договором №487/к, слідує, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. У кредитному договорі, зокрема, у графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди, що є невідємною частиною кредитного договору, строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - 15 січня 2010 року (а.с. 11). За таких обставин у ПАТ КБ "ПриватБанк" виникло право пред'явити вимогу до поручителя [PERSON] про виконання порушеного зобов'язання боржника [PERSON] щодо повернення кредиту, починаючи з 16 січня 2010 року, протягом наступних 6 місяців. Таку вимогу до поручителя банк пред'явив, однак, як слідує з матеріалів справи, лише у листопаді 2015 року (а. с. 7-8), тобто вже після спливу встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку. Отже, непред'явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов'язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов'язанням. Звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку є підставою для відмови в позові у зв'язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у позові банку також до відповідача [PERSON] Підстави для стягнення судових витрат з відповідачів відсутні. На підставі викладеного, ст.ст. 256, 267, 526, 530, 554, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed