Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення збитків. В обґрунтування позову вказав, що 24 квітня 2009 року, ним було укладено договір купівлі-продажу та придбано нежитлове приміщення, будівлю кафе та земельну ділянку на [ADDRESS] . 28 жовтня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди будівлі. Однак, передати приміщення виявилось не можливим в силу наступних неправомірних дій відповідачів, щодо незаконного позбавлення права власності. А саме, 15 липня 2015 року Рівненським міським судом було ухвалено рішення у справі №569/14997/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку під приміщенням) на підставі підробних розписок, що встановлено рішенням суду, шляхом визнання права власності. Позовні вимоги було задоволено, звернуто стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за позивачем. 27 жовтня 2015 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду від 15.07.2015 року було скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Всупереч цьому [PERSON] звернувся 30 жовтня 2015 року до державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Денилевич Іриною Євгенівною було проведено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв. м. та земельну ділянку площею 0,021 га., кадастровий номер 5610100000:01:026:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Рівненського міського суду від 15 липня 2015 року, яке на час реєстрації права власності вже було скасовано. На час звернення до реєстратора рішення суду першої інстанції законної сили не набрало, ухвалою апеляційного суду було скасоване. В рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 27.10.2015 року зазначено, що [PERSON] подавав заперечення, відтак достеменно знав про апеляційний розгляд. Тому не мав право звертати рішення про звернення стягнення до виконання. Проте, 30 жовтня 2015 року за вже скасованим рішенням суду, зареєструвавши право власності за собою, в подальшому 06 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу приміщення та земельної ділянки. 28 січня 2016 року Рівненським окружним адміністративним судом винесено постанову про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 га земельну ділянку під приміщенням площею 0.021 га., кадастровий помер 5610100000:01:026:0008. адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766655556101. За період судової тяганини [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 06 листопада 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Киселюк О.В., зумів відчужити на користь відповідача 2 нежитлове приміщення будівлю кафе (літ. «А-2»), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] загальною площею 281.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 та земельну ділянку, на якій розташоване вказане приміщення, площею 0,021 га, кадастровий номер 5610100000:01:026:0008, цільове призначення: для реконструкції та обслуговування існуючого кіоска з літнім майданчиком під кафе, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766655556101. 06 листопада 2015 року, додатково, між [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір іпотеки від 06 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., згідно якого було накладено обтяження на вищезазначене майно, обтяжувач: [PERSON] . 29 січня 2016 року державним реєстратором Міщур О.Г. зареєстровано право спільної часткової власності на нежитлове приміщення, будівлю кафе-бару, загальною площею 373,2 кв.м.. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 за [PERSON] , [PERSON] ,. [PERSON] по 1/3 частині за кожним, підстава виникнення права власності: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: РВ 143160260380, виданий 26.01.2016, видавник: Управління ДАБІ у Рівненській області; договір про спільну діяльність, серія та номер: б/н, виданий 25.12.2015 року, видавник: укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н. виданий 28.01.2016 року, видавник: укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: 277, виданий 28.01.2016 року, видавник: ФОП [PERSON] . Реєстрація права спільної часткової власності на нежитлове приміщення, будівлю кафе-бару, загальною площею 373.2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 за відповідачами відбулась при державній реєстрації обтяжень, а також після зміни адреси та площі спірного приміщення і земельної ділянки. Вищевказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду від 20 квітня 2016 року по справі №569/1651/16-ц, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] ,. [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів. Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26.08.2016 року рішення Рівненського міського суду від 20.04.2016 року залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.09.2016 року у справі № 569/1651/16-ц відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] та зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2016 року у справі до закінчення касаційного провадження (ухвала оприлюднена 19.09.2016), а тому не міг поновити за собою в цей час державну реєстрацію права власності на вищезазначену будівлю кафе до закінчення касаційного провадження у справі. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26.08.2016 року залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] з перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2017 року. Між тим, до вчинення неправомірних дій відповідачів, 28 жовтня 2015 року між позивачем, власником майна на підставі договору купівлі-продажу 2009 року та [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення на строк до 01 жовтня 2018 року. Пунктом 10.2 договору оренди, сторони узгодили що договір набирає чинності з моменту підписання. Разом з тим, погодили орендну плату в сумі 150000 гривень на місяць (пункт 5.1) та відповідальність за порушення строків передачі приміщення в оренду, пунктом 8.3 у вигляді сплати штрафу в розмірі 300% від розміру місячної орендної плати. По причині непоравомірних дій відповідачів, які пов`язані з незаконними переходами права власності на приміщення, що підтверджені судовим рішенням у справі №569/1651/16-п, позивачем не тільки не отримана орендна плата за користування приміщенням, 18 листопада 2015 року позивачем був сплачений штраф орендарю за не передачу приміщення, що підтверджується розписками. Враховуючи, що станом на 07 листопада 2015 року, тобто на час порушення 10 денного строку визначеного в пункті 3.1 договору оренди, передача приміщення не відбулася по причині відчуження будинку [PERSON] та його одноосібне володіння будівлею, спричинило до упущення трьох місячної орендної плати. Саме з нього слід стягнути сплачений штраф у розмірі 450 000,00 грн., а також неотриману орендну плату в розмірі 410483,87 грн. за період з 06.11.2015 року по 28.01.2016 року. Між тим, враховуючи недобросовісне набуття права власності по 1/3 за відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 29 січня 2016 року, саме з цієї підстави йому завдано збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2008064,52 грн. за період з 29.01.2016 року по 09.03.2017 року орендної плати, яка повинна була сплачуватися за договором оренди. Ухвалою суду від 22 березня 2019 року вищевказану позовну заяву залишено без руху, оскільки не долучено документ, що підтверджує сплату судового збору в розмірі 9506 грн.. 25 березня 2019 року через канцелярію суду за вх.№16043/19 позивачем подано заяву на виконання ухвали суду та сплачено частково судовий збір у розмірі 2305,20 грн.. Ухвалою суду від 26 березня 2019 року задоволено клопотання [PERSON] та відстрочено сплату судового збору [PERSON] за подання позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення збитків - до ухвалення рішення у справі. Ухвалою суду від 26 березня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. Перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 22 квітня 2019 року з повідомленням (викликом) сторін. 08 квітня 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідачі просили відмовити в задоволенні позову повністю. У відзиву вказують, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 квітня 2016 року справа № 569/1651/16-ц, яке було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26.08.2016, встановлено фактичні правовідносини та застосовано до них норму п 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, тому вважають, що можна прийти до висновку про те, що вказане нерухоме майно перебувало у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як в добросовісних набувачів. Обставина добросовісного набуття нежитлової будівлі та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] у власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України є встановленою та не доказується при розгляді іншої справи. Зазначають, що в діях відповідачів відсутня вина у будь-яких наслідках у збитках [PERSON] , пов`язаних з переходом права власності на майно, що відбулось між останнім та [PERSON] , тому вважають, що відсутні підстави для їх відповідальності. Ухвалою суду від 12 квітня 2019 року в задоволенні клопотання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відстрочення сплати судового збору за подачу зустрічного позову до [PERSON] про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна, відмовлено. Зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна, залишено без руху. 25 квітня 2019 року за вих.№9154/19, цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення збитків надіслано на запит Рівненського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року (провадження №22-ц/4815/739/19). 19 червня 2019 року за вх.№32535/19, вищевказана справа повернута з Рівненського апеляційного суду. 02 травня 2019 року за вх.№20667/19, №20701/19, №20700/19, через канцелярію суду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] подано заяви та усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 12 квітня 2019 року, а саме, надано документи, що підтверджують сплату судового збору в розмірі по 9605 грн., окремим платіжним документом. Ухвалою суду від 25 червня 2019 року зустрічний позов [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна прийнято та об"єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення збитків. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження у справі до розгляду за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. 29 липня 2019 року від відповідачів надійшло до суду клопотання про застосування строків позовної давності, ствердили, що [PERSON] з 15 лютого 2016 року був обізнаний про порушення свого права та можливість заявити вимоги до відповідачів, тому на день звернення до суду він пропустив строки давності звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Ухвалою суду від 07 липня 2020 року задоволено клопотання представника позивача-відповідача [PERSON] - адвоката Грабовського В.А. та витребувано в Головного управління ДПС у Рівненській області належним чином завірені наступні документи: звіти про суми нарахованої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення, допомоги, надбавки, компенсації) застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску на загальнообов"язкове державне соціальне страхування (форма №Д4 (місячна) поданих Приватним підприємством-фірма "КОТА" (код ЄДРПОУ 23307882) за період грудень 2015 року січень 2016 року; податкові розрахунки суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку поданих Приватним підприємством-фірма "КОТА" (код ЄДРПОУ 23307882) за 4 квартал 2015 року та 1 квартал 2016 року; податкові декларації платника єдиного податку третьої групи (юридичні особи) поданих Приватним підприємством-фірма "КОТА" (код ЄДРПОУ 23307882) за 2015 рік та 1 квартал 2016 року. Ухвалою суду від 05 жовтня 2020 року задоволено клопотання представника відповідачів-позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвоката Рибченка А.О. та призначено у справі комплексну експертизу, проведення якої доручено Рівненському науково-дослідному експертно-криміналістичному центру МВС України. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою суду від 21 квітня 2021 року поновлено провадження у справі, підготовче судове засідання призначено на 26 травня 2021 року з повідомленням (викликом) сторін. В підготовчому судовому засіданні протокольною ухвалою суду від 24.09.2021 відмовлено представнику [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - адвокату Рибченко А.О. про призначення у справі будівельно-технічної експертизи та оціночно-будівельної експертизи, оскільки відповідачі за зустрічним позовом не були позбавлені права відповідно ч.3 ст.102 ЦПК України з власної ініціативи, надати суду висновок експерта протягом часу розгляду справи, а саме з березня 2019 по 23 вересня 2021 року. Крім того, питання запропоновані відповідачами для експерта, а саме: На яку суму збільшилась вартість нерухомого майна по [ADDRESS] в результаті поліпшення цього майна, які не можуть бути відокремленим (добудова третього поверху, введення його в експлуатацію, ремонтні роботи тощо) протягом часу з 06 листопада 2015 року по 26 серпня 2016 року?, не відноситься до сфери будівельно-технічної експертизи відповідно до п. 5.1. розділу II Інженерно-технічні експертизи Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5, а запитання: Визначити розмір на утримання нерухомого майна по [ADDRESS] за період з 06 листопада 2015 року по 26 серпня 2016 року?, не відноситься до сфери оціночно-будівельної експертизи відповідно до п. 5.2. розділу II Інженерно-технічні експертизи Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5. Суд також зауважив, що разом з ухвалою суд повинен надати документацію, з якої експерт мав би змогу отримати вихідні дані для вирішення поставлених питань. Проте, матеріали справи не містять документів, необхідних для проведення експертизи, та стороною відповідачів суду не надано. Крім того, суд враховує, що призначення експертиз, про які просить сторона відповідача, призведе до затягування розгляду справи, яка знаходиться на розгляді в суді більше двох років. Під час підготовчого судового засідання судом також розглянуті заяви про забезпечення позову у даній справі. 24 вересня 2021 року судом закрито підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті. 29 листопада 2021 року ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про відшкодування витрат на утримання та поліпшення майна залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача обґрунтування позовних вимог та позовні вимоги підтримав повністю. Щодо заяви про застосування строків позовної давності вказав, що позивачем не пропущено строк позовної давності, так як він переривався у зв`язку із зверненням позивачем до відповідачів за захистом своїх порушених прав з приводу повернення майна. Просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомляли. Вказані представником відповідача причини неявки у судове засідання визнані судом неповажними. Суд ухвалив продовжити розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши учасників судового процесу, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 24 квітня 2009 року, позивачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу та придбано нежитлове приміщення, будівлю кафе та земельну ділянку на [ADDRESS] ., що підтверджується договором купівлі-продажу від 24 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Сохацькою О.В. (а.с. 8-11 Т. 1). 28 жовтня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір оренди вказаної будівлі (Т. 2 ст. 164-167). А саме, 15 липня 2015 року Рівненським міським судом було ухвалено рішення у справі №569/14997/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави (приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку під приміщенням) на підставі підробних розписок, що встановлено рішенням суду, шляхом визнання права власності. Позовні вимоги було задоволено, звернуто стягнення на предмет застави шляхом визнання права власності за позивачем. Проте, 27 жовтня 2015 року рішенням Апеляційного суду Рівненської області рішення Рівненського міського суду від 15.07.2015 року було скасовано та ухвалено нове, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави відмовлено. Всупереч цьому [PERSON] звернувся 30 жовтня 2015 року до державного реєстратора Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Рівненського міського управління юстиції Рівненської області Денилевич Іриною Євгенівною було проведено реєстрацію права власності на нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв. м. та земельну ділянку площею 0,021 га., кадастровий номер 5610100000:01:026:0008, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] на підставі рішення Рівненського міського суду від 15 липня 2015 року, яке на час реєстрації права власності вже було скасовано. Правова позиція Верховного Суду України, у справі № 6-640цс17, щодо роз`яснення статті 124 Конституції України, якою закріплено принцип обов`язковості судових рішень, зводиться до того, що навіть при відсутності зареєстрованості у відповідному державному реєстрі рішення, не може слугувати підставою для висновку про відсутність обмежень і про існування щодо права вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно особі було відомо. На час звернення до реєстратора рішення суду першої інстанції законної сили не набрало, ухвалою апеляційного суду було скасоване. В рішенні Апеляційного суду Рівненської області від 27.10.2015 року зазначено, що [PERSON] подавав заперечення, відтак достеменно знав про апеляційний розгляд. Відтак не мав право звертати рішення про звернення стягнення до виконання. Проте, 30 жовтня 2015 року за вже скасованим рішенням суду, зареєструвавши право власності за собою, в подальшому 06 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу приміщення та земельної ділянки. 28 січня 2016 року Рівненським окружним адміністративним судом винесено постанову про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за [PERSON] права власності на нежитлове приміщення (будівлю кафе) загальною площею 281,2 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 га земельну ділянку під приміщенням площею 0.021 га., кадастровий помер 5610100000:01:026:0008, адреса: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766655556101. Однак, за період судової тяганини [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу нежитлового приміщення та земельної ділянки від 06 листопада 2015 року, посвідчених приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Рівненської області Киселюк О.В., зумів відчужити на користь відповідача 2 нежитлове приміщення будівлю кафе (літ. «А-2»), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 281.2 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101, та земельну ділянку, на якій розташоване вказане приміщення, площею 0,021 га, кадастровий номер 5610100000:01:026:0008, цільове призначення: для реконструкції та обслуговування існуючого кіоска з літнім майданчиком під кафе, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766655556101. 06 листопада 2015 року, додатково, між [PERSON] (Іпотекодавець) і [PERSON] (Іпотекодержатель) було укладено Договір іпотеки від 06 листопада 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Киселюк О.В., згідно якого було накладено обтяження на вищезазначене майно, обтяжувач: [PERSON] . 29 січня 2016 року державним реєстратором Міщур О.Г. зареєстровано право спільної часткової власності на нежитлове приміщення, будівлю кафе-бару, загальною площею 373,2 кв.м.. що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 за [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] по 1/3 частині за кожним, підстава виникнення права власності: декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: РВ 143160260380, виданий 26.01.2016, видавник: Управління ДАБІ у Рівненській області; договір про спільну діяльність, серія та номер: б/н, виданий 25.12.2015 року, видавник: укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; акт приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н. виданий 28.01.2016 року, видавник: укладений між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: 277, виданий 28.01.2016 року, видавник: ФОП [PERSON] . Реєстрація права спільної часткової власності на нежитлове приміщення, будівлю кафе-бару, загальною площею 373.2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 766832156101 за відповідачами відбулась при державній реєстрації обтяжень, а також після зміни адреси та площі спірних приміщення і земельної ділянки. Вищевказані обставини встановлені рішенням Рівненського міського суду від 20 квітня 2016 року по справі №569/1651/16-ц, яким задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] .. [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів (Т. 1 а.с. 16-37). Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 26.08.2016 року рішення Рівненського міського суду від 20.04.2016 року залишене без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.09.2016 року у справі № 569/1651/16-ц відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою [PERSON] та зупинено виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2016 року у справі до закінчення касаційного провадження. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2017 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20.04.2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 26.08.2016 року залишено без змін. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] з перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.03.2017 року. Як встановлено судом, 28 жовтня 2015 року між позивачем, власником майна на підставі договору купівлі-продажу 2009 року та [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення на строк до 01 жовтня 2018 року. Пунктом 10.2 договору оренди, сторони узгодили що договір набирає чинності з моменту підписання. Погодили орендну плату в сумі 150000 гривень на місяць (пункт 5.1) та відповідальність за порушення строків передачі приміщення в оренду, пунктом 8.3 у вигляді сплати штрафу в розмірі 300% від розміру місячної орендної плати. У зв`язку з непоравомірними діями відповідачів, які пов`язані з незаконними переходами права власності на приміщення, що підтверджені судовим рішенням у справі №569/1651/16-п, позивачем не тільки не отримана орендна плата за користування приміщенням, 18 листопада 2015 року позивачем був сплачений штраф орендарю за не передачу приміщення, що підтверджується розписками (Т.2 а.с. 172-176). Крім того, [PERSON] отримано від [PERSON] в рахунок повернення наперед отриманої орендної плати кошти в сумі 150000 грн., що також підтверджується розписками (Т. 2 а.с. 170-171). Згідно ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений нього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Частиною 1 статті 390 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Статтею 22 ЦК України, визначено що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст.22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Визначення поняття збитків наводяться також у ч.2 ст.224 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідно до якої під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. Відповідно до ч.4 ст.623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (ст.614 ЦК України). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Вказаної правової позиції дотримувався також Верховний Суд України в постанові від 18 травня 2016 року у справі № 6-237цс16, а також Велика палата Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц, провадження №14-79цс18. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, згідно ст.229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст.2 ЦПК України. Тобто, у період з 06.11.2015р. по 09.03.2017р. власником будівлі кафе на [ADDRESS] був позивач, при цьому останній не мав жодної фактичної та юридичної можливості щодо передачі прав володіння та користування вказаною будівлею у зв`язку із незаконним її заволодінням позивачами, що підтверджується рішенням Рівненського міського суду від 20.04.2016 року у справі №569/1651/16-ц. Суд погоджується із доводами позивача, що внаслідок таких протиправних дій відповідачів йому було завдано збитки у вигляді упущеної вигоди (неможливість отримання орендної плати за укладеним 28.10.2015 року договором оренди) та неустойки, яку він сплатив орендарю вказаного майна за неможливість його передання. Доводи відповідачів, що вони є добросовісними набувачами майна, також спростовується рішенням Рівненського міського суду від 20.04.2016 року у справі №569/1651/16-ц, яким встановлені факти володіння майном незаконно. З матеріалів справи судом встановлено, що отриманні збитки складаються з: 450 000 грн., сплаченого штрафу згідно пункту 8.3 договору, за не передання приміщення в оренду та щомісячної орендної плати, яку мав би отримати позивач з 06 листопада 2015 року по 09 березня 2017 року в сумі 150 000 щомісячно, що становило б 2418548,39 грн. Враховуючи, що станом на 07 листопада 2015 року, тобто на час порушення 10 денного строку визначеного в пункті 3.1 договору оренди, передача приміщення не відбулася по причині відчуження приміщення [PERSON] та його одноосібне володіння будівлею, що спричинило до упущення трьох місячної орендної плати, тому саме з нього покладається обов`язок по сплаті штрафу та неотриманої орендної плати за три місяці за період з 06.11.2015 року по 28.01.2016 року. Між тим, враховуючи недобросовісне набуття права власності по 1/3 за відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 29 січня 2016 року, саме з цієї підстави йому завдано збитки у вигляді упущеної вигоди в розмірі 2008064,52 грн. за період з 29.01.2016 року по 09.03.2017 року орендної плати, яка повинна була сплачуватися за договором оренди. Що стосується заявленого клопотання відповідачів про застосування до даних правовідносин строку позовної давності, то суд приходить до наступного висновку. Так, правова позиція Верховного Суду заключається в тому, що виходячи з вимог статті 261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем. Зазначені загальні правові висновки щодо порядку застосування позовної давності є усталеними у судовій практиці Верховного Суду. Отже, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов`язаний застосовувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України. Таким чином, враховуючи, що судом встановлено порушення законних прав позивача і позовні вимоги визнано обґрунтованими, а отже в даному випадку суд зобов`язаний застосувати строки позовної давності. Разом з цим, перевіряючи строк позовної давності у межах якого позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення збитків та упущеної вигоди, суд частково погоджується з доводами відповідачів, що позивач пропустив строк позовної давності та з приводу цього судом встановлено наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників (постанова Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 663/2070/15-ц). Представник позивача вважає, що строк позовної давності переривався з моменту звернення позивача до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів у справі № 569/1651/16-ц, отже, позов про стягнення збитків подано у межах строку позовної давності. Проте, суд з такими твердженнями погодитися не може та вважає, що подання позовної заяви про витребування майна з чужого незаконного володіння відповідачів не перериває строків позовної давності по вимозі позивача про відшкодування збитків. Як встановлено судом, позивач мав право на щомісячне отримання орендної плати за договором оренди від 28 жовтня 2015 року та оплату одноразово штрафу за несвоєчасне виконання зобов`язання за договором оренди. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Оскільки, завдана позивачу шкода (упущена вигода) нараховувалась позивачем щомісяця, то перебіг загальної позовної давності слід відраховувати від кожного щомісячного платежу. Таким чином, оскільки позивач про порушення своїх прав, а саме недобросовісності володіння його майном зі сторони відповідачів знав в момент звернення до суду із позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, суд вважає, що саме з моменту відкритті провадження у справі № 569/1651/16-ц він знав про порушення своїх прав та можливість заявлення вимог до відповідачів, а саме з 15 лютого 2016 року. До суду із даним позовом він звернувся 21 березня 2019 року, тобто з порушенням трирічного строку, який слід рахувати з 21 березня 2016 року, а саме з цього часу він має право на стягнення збитків. Отже, суд приходить до висновку, що стягненню підлягає сума збитків за період з 21 березня 2016 року по 09 березня 2017 року, що становить 1911991,23 грн., які мають бути стягнуті по 1/3 із відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що судом позивачу було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення суду, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягають до стягнення судові витрати, а саме сплачений ним судовий збір у розмірі 2305,20 грн. Інша частина судового збору покладається на відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 7299,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved