Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивач звернувся з вище вказаним позовом, в якому просив визнати припиненими правовідношення за договором застави транспортного засобу, укладеного 16 квітня 2013 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «Співдружність» і посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 16 квітня 2013 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «Співдружність» був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язувався солідарно та в повному обсязі відповідати перед КС «Співдружність» за виконання зобов'язань [PERSON] на умовах укладеного ним договору кредитної лінії №130411 від 16.04.2013 року. При цьому, на вимогу відповідача між [PERSON] та Кредитною спілкою «Співдружність» був укладений договір застави транспортного засобу від 16.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року визнано зобов'язання [PERSON] за договором поруки №130411/с від 16 квітня 2013 року укладеним між ним, Кредитною спілкою «Співдружність» та [PERSON] припиненими. Дане рішення в цій частині залишено без змін рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20.05.2016 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.10.2015 року. Також позивач вказує на те, що йому стало відомо, що 11.07.2013 року було укалено Додатковий договір до Договору кредитної лінії № 130411/с, яким змінено розмір відсоткової ставки з 58,4% на 58,9%, що є суттєвими змінами умов договору. При цьому відповідачем не було узгоджено в письмовій формі вказані зміни з позивачем, що у відповідності до норм Цивільного кодексу України порушує права останнього. Позивач, вважаючи свої зобов'язання перед відповідачем за договором застави припиненими, посилаючись на ч.1 ст. 559 ЦК України, та ту обставину, що кредитне зобов'язання змінене без згоди заставодавця, який є майновим поручителем, що на його думку збільшило його можливу відповідальність, в результаті чого він не може бути заставодавцем відповідно до ч.1 ст. 583 ЦК України, ч.2 ст. 11 Закону України «Про заставу», звернувся з вимогами про визнання договору застави припиненим та визнання відсутнім у відповідача права застави. Таким чином, [PERSON] вважає, що він, як майновий поручитель, не повинен нести ризики, внаслідок незаконної зміни умов договору, а тому позивач був змушений звернутися до суду з метою захисту своїх порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в задоволені позову. Третя особа в судове засідання не з'явилася, проте через канцелярію суду подала заперечення на позовну заяву, в яких просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку представника позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи та надані в судових засіданнях докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 16.04.2013 року між Кредитною спілкою «Співдружність» та [PERSON] було укладено Договір кредитної лінії № 130411/с, згідно з умовами якого, позичальнику було надано кредитну лінію з лімітом у розмірі 145 000,00 грн. строком на 24 місяці. В забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору, 16 квітня 2013 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «Співдружність» був укладений договір поруки, відповідно до умов якого [PERSON] зобов'язувався солідарно та в повному обсязі відповідати перед КС «Співдружність» за виконання зобов'язань [PERSON] на умовах укладеного ним договору кредитної лінії №130411 від 16.04.2013 року. Крім того, між [PERSON] та Кредитною спілкою «Співдружність» був укладений договір застави транспортного засобу від 16.04.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Іванченко О.Л Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або декілька осіб. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року визнано зобов'язання [PERSON] за договором поруки №130411/с від 16 квітня 2013 року укладеним між ним, Кредитною спілкою «Співдружність» та [PERSON] припиненими (а.с. 6). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20.05.2015 року в даній частині позовних вимог залишено без змін рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ касаційну скаргу відхилено, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 05.11.2014 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20.05.2015 року залишено без змін. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом. Згідно із частиною 1 ст. 3 Закону України "Про заставу" заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, зокрема така, що випливає з договору кредиту. Підставами припинення права застави, які передбачені ст. 593 ЦК України, є: припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; втрата предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізація предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що порука і застава є окремими самостійними способами забезпечення зобов'язання, і зміна основного зобов'язання за кредитним договором не припиняє право застави і не може бути підставою для припинення забезпеченого заставою основного зобов'язання. Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У пункті 4.1.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 р. № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів" зазначено, що у застосуванні статті 559 ЦК України слід враховувати, що ця норма не поширюється на правовідносини майнової поруки (застави), яка є окремим видом забезпечення виконання зобов'язання. Застава регулюється нормами параграфа 6 (статті 572- 593) глави 49 ЦК України та Законами України "Про іпотеку" і Закону України «Про заставу». Підстави припинення майнової поруки безпосередньо врегульовано окремими нормами цивільного законодавства, а тому суд не може вдаватися до аналогії закону і застосовувати норми, які регулюють підстави припинення інших видів забезпечення виконання зобов'язання, - незалежно від ступеню їх подібності. Договором застави передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та нотаріального посвідчення і діє до повного виконання боржником своїх зобов'язань по кредитному договору або при настанні одного із випадків, передбачених ст.ст. 28, 29 Закону України «Про іпотеку» . Таким чином, заставою забезпечені зобов'язання за кредитним договором до повного його виконання. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» та ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: 1) припинення зобов'язання, забезпеченого заставою; 2) втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; 3) реалізації предмета застави; 4) набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Доказів повернення кредиту та припинення кредитного договору належним виконанням на час розгляду справи суду не надано. Отже, кредитний договір є чинним, не припинений належним виконанням, тому і підстави для припинення застави за п. 1 ч.1 ст. 593 ЦК України відсутні. Укладення додаткових договорів до кредитного договору, які є його невід'ємними частинами, не впливає на збільшення відповідальності заставодавця, оскільки останній відповідає лише в межах вартості предмета застави, в даному випадку акцій. Відповідно до ч.1 ст. 583 ЦК України, ч.2 ст. 11 Закону України «Про заставу», на які посилається позивач, визначено, що заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). За статтею 546 ЦК України порука та застава визначені як окремі види забезпечення зобов'язань. Поручитель і майновий поручитель є суб'єктами різних за змістом правовідносин. Правовий статус поручителя і майнового поручителя врегульовано окремо, із суттєвими видовими відмінностями, достатніми для вирішення спорів за їхньої участі шляхом безпосереднього застосування відповідних норм чинного законодавства. Застава є способом забезпечення зобов'язань, регулювання якого здійснюється положеннями параграфу 6 гл. 49 ЦК України (ст. ст. 572 - 593) та Законом України «Про заставу» і до правовідносин за участі майнового поручителя не підлягають застосуванню положення параграфу 3 гл. 49 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 р. у справі N 3-43гс12). Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд приходить до висновку, що доводи позивача є непереконливими, такими, що не відповідають приписам законодавства, спростовуються матеріалами справи та встановленими по справі обставинами, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст., 16, 251, 252, 526, 527, 553, 554, 555, 559, 598 ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про заставу», Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014 р. № 1 "Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів",

Outcome: dismissed