Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство [PERSON] банк "Приватбанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №MKBIGK00000009 від 03 квітня 2006 року, останній отримав кредит в сумі 38999 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 квітня 2026 року, та із зобов'язанням повернути ці кошти та сплатити проценти за користування кредитом. У порушення умов договору, відповідач зобов'язання належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач, станом на 29 червня 2016 року, має заборгованість в сумі 335 262,57 гривень, яка складається з наступного: 33011,87 гривень - заборгованість за кредитом; 61601,50 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом; 15510 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 225139,20 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON], 03 квітня 2006 року, уклали договір іпотеки № MKBIGK00000009, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 59,93 кв.м., житловою площею 29,03 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. Вартість предмета іпотеки становить 59990 гривень. Позивач додатково повідомляв відповідача про порушення основного зобов'язання з вимогою добровільно звільнити житлове приміщення у разі продовження порушення. На підставі наведеного просили в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKBIGK00000009 від 03 квітня 2006 року в сумі 59 990 гривень звернути стягнення на квартиру загальною площею 59,93 кв.м., житловою площею 29,03 кв.м., яка розташована [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки Публічним Акціонерним товариством [PERSON] банк "Приватбанк" з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають у квартирі, що являється предметом іпотеки, та стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, у позовній заяві просив дану справу розглянути у відсутності їх представника, в разі повторної неявки відповідача в судове засідання не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в жодне судове засідання не з'явився. Причину неявки суд не повідомив. Зі згоди представника позивача суд відповідно до ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних в справі доказах. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в справі докази, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №MKBIGK00000009 від 03 квітня 2006 року, останній отримав кредит в сумі 38 999 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 02 квітня 2026 року, та із зобов'язанням повернути ці кошти та сплатити проценти за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "Приватбанк" і [PERSON] 03 квітня 2006 року уклали договір іпотеки № MKBIGK00000009, за яким останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 59,93 кв.м., житловою площею 29,03 кв.м., яка розташована в [ADDRESS]. Вартість предмета іпотеки становить 59 990 гривень. Згідно ст. 1 Закону України Про іпотеку, іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ст.ст. 526, 611 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пені). Як встановлено матеріалами справи, позичальник - [PERSON] не виконував зобов'язання за кредитним договором, кредит не повернув, проценти за користування кредитом в порядку та на умовах кредитного договору не сплачував. У зв'язку з чим станом на 29 червня 2016 року має заборгованість в сумі 335262,57 гривень, яка складається з наступного: 33011,87 гривень - заборгованість за кредитом; 61601,50 гривень -заборгованість по процентам за користування кредитом; 15510 гривень - заборгованість по комісії за користування кредитом; 225139,20 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. За умовами договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію у випадку невиконання позичальником зобов'язань в строки передбачені кредитним договором, а саме, при повному або частковому неповерненні у строки встановлені кредитним договором суми кредиту, та/або при несплаті або частковій несплаті в строки передбачені кредитним договором сум відсотків за користування кредитом, сум винагороди за надання фінансового інструменту. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до п.1 ст. 33 Закону України Про іпотеку, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону. Згідно з п.3 ст. 33 Закону України Про іпотеку, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суд, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 1 ст. 12 Закону України Про іпотеку передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором. Іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем надано обґрунтовані та правові докази порушення та невиконання умов кредитного договору, відповідачем жодних доказів на протилежне не представлено, тому суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про виселення відповідача та інших осіб, що зареєстровані чи проживають у квартирі, що являється предметом іпотеки, то така не підлягає задоволенню з настіпних підстав. Згідно ст.39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предмет іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як вийняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення частини другої статті 39 та/або частини першої статті 40 Закону № 898-IV, так і частини другої статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира належала відповідачу вже на час укладення договору іпотеки. Дане стверджується копією паспорта громадянина України [PERSON], з відміткою про те, що він був прописаний в квартирі [ADDRESS] ще в травні 1991 року, тоді як кредитний договір та договір іпотеки було укладено в квітні 2006 року, що свідчить про те, що вказана квартира вже перебувала у валсноіті відповідача на момент укладення кредитного договору та договору іпотеки та не могла бути придбана ним за кредитні кошти. Жодного доказу про те, що квартира, що являється предметом іпотеки придбана за кредитні кошти, не містить і кредитний договір та договір іпотеки. Тому, зважаючи на те, що згідно з ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення допускається лише при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними виключно за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, суд, приходить до висновку про те, що виселення відповідача та інших осіб що прописані чи проживають у квартирі, що являється предметом іпотеки, без надання їм іншого постійного житлового приміщення є неможливим. Крім того, на підставі ст.. 88 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення 2067 гривень судових витрат, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial