Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

03 грудня 2014 року позивачка звернулася до суду з даним позовом, підтримуючи який в судовому засіданні вона та її представник пояснили, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [PERSON] з 01 вересня 1990 року. 27 вересня 2007 року зареєстровано розірвання шлюбу між ними у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по Коломийському району, Коломийського міськрайонного управління юстиції, Івано-Франківської області, актовий запис № 248. Перебуваючи в шлюбі, в 1992 році вони розпочали будівництво будинку в [ADDRESS]. Земельну ділянку надано було відповідачу і на місці відведено 0,15 га земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку. Вони закінчили будівництво будинку з господарськими будівлями та спорудами в 1994 році, здали будинок в експлуатацію і на підставі рішення виконкому №18 Мишинської сільської ради від 08 квітня 1994 року їм 18 червня 1997 року видали свідоцтво про право власності на будинок з господарськими спорудами та провели державну реєстрацію даного свідоцтва в Коломийському бюро технічної інвентаризації. Так як будівельний паспорт видавався на ім'я відповідача, а також земельна ділянка надавалася йому, то і зареєстрували будинок за відповідачем. З самого початку будівництва і до його завершення вони з відповідачем вкладали спільні кошти та працю. З 1994 року вони проживали в своєму будинку. Після розірвання шлюбу, вони домовилися, що відповідач подарує 1/2 частину будинку синові, у зв'язку із чим відповідач одержував в Коломийському МБТІ необхідні довідки для укладення договору дарування на користь сина. Однак відповідач тільки обіцяє укласти договір дарування, але до цього часу договір не уклав. Будинок разом з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і їй належить 1/2 частка будинку з господарськими будівлями та спорудами, яку можливо виділити реально. Відповідач добровільно не бажає виділити їй половину будинку, а тому змушена звернутися в суд, одночасно з розподілом будинку вважає за необхідне визначити і порядок користування земельною ділянкою. Відповідно до ст.72 ч.2 СК України та ст. 261 ч. 1 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася про порушення свого права. Так як будинок побудовано в шлюбі, то вона стала власником даного будинку відповідно до вимог ст.60 СК України, відповідач не оспорював її права і обіцяв подарувати будинок сину, у зв'язку з чим проводилася інвентаризація будинку, але за браком коштів договір не укладався. Вона по даний час зареєстрована в спірному будинку, а відповідач в спірному будинку не проживає, оскільки проживає з другою сім'єю, так, що її право не порушувалося. І тільки в судовому засіданні відповідач заявив, що вона не має права на частку в будинку, хоча в час знаходження справи в суді, відповідач підходив до неї і пропонував гроші за її частку, але оскільки сума була значно занижена, то вона відмовилася від компенсації. Про порушення свого права вона дізналася тільки під час розгляду справи в кінці грудня 2014 року, а тому вважає, що трьохрічний строк пропущено з поважної причини. Просить суд визнати причини пропуску позовної давності поважними, поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності, визнавши за нею право власності на 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами, виділивши їй в натурі згідно варіантів висновку судово-технічної експертизи 1/2 частину будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], Івано-Франківської області, встановити порядок користування земельною ділянкою для обслуговування будинку по [ADDRESS], площею 0,12 га відповідно до часток в будинку по 1/2 частці та стягнути із відповідача на її користь судові витрати згідно представлених квитанцій. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечили проти позову та пояснили, що він зареєстрував шлюб з позивачкою [PERSON], перебуваючи на службі в Збройних Силах. Демобілізувався з рядів Радянської Армії 26.11.1990 року і з дозволу своїх батьків він оселився з дружиною в будинку своїх батьків, що в [ADDRESS]. Навесні 1990 року його батьки розпочали самовільне будівництво спірного будинку на садибній ділянці по [ADDRESS]. яка належала його бабусі [PERSON] Оскільки коштів у нього після демобілізації з рядів Збройних Сил не було, а дружина (позивачка) не працювала і [INFO] народила дитину, то його батькам прийшлося вкладати кошти і працю в будівництво спірного будинку та утримувати молоду сім'ю. 26.11.1990 року місцева влада, узаконюючи розпочате самовільно будівництво, прийняла рішення про надання йому земельної ділянки площею 0,12 га під забудову за рахунок садибної ділянки [PERSON] У 1993 році в спірному будинку були виконані його батьками частково будівельні роботи і він із сім'єю оселилася в одній кімнаті, що була готова для проживання. Отже, фактично забудовниками спірного будинку були його батьки. Навесні 1999 року в процесі вияснення сімейних відносин, що виник через аморальну поведінку (в черговий раз) дружини, він був вимушений прогнати позивачку з своєї оселі. За час роздільного проживання на протязі 15 років при фактичному припиненні шлюбу з позивачкою він покращив спірний будинок на суму більше як 200 тисяч гривень, крім того, в даному будинку проживає його нова сім'я та його батьки, які спільно утримують житло в належному стані, щорічно покращують його та сплачують податки і комунальні платежі. Позивач неодноразово зверталась з пропозицією про поділ спірного будинку і під час розірвання шлюбу, та восени 2008 року запропонувала провести оцінку половини жилого будинку та оплатити грошову компенсацію за частину, яка їй належить, або вирішити питання через суд. Отож, ще у 1999 році позивачка [PERSON] безпосередньо була вже обізнана про факт порушення її прав на спірний будинок і мала об'єктивні можливості не тільки знати про факт порушення, але і на захист своїх порушених прав через суд. Насправді позивачка знаючи, що жилий будинок є спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувся, після розірвання шлюбу у 2007 році не звернулася за захистом своїх прав до суду у встановлений законом строк. Позовна давність (3 роки) застосовується за наявності порушення права особи. Ч.1 ст. 261 ЦК України передбачає, якщо про це зроблено заяву стороною у справі, тобто обчислюється від дня, коли про порушення свого права довідався - позивач (1999 р.), а бездіяльність (позивача) - неоспорювання - свідчить про сплив позовної давності. На підставі наведеного просить суд у позові [PERSON] відмовити у зв'язку із спливом строку позовної давності. З'ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 вересня 1990 року, а з весни 1999 року в процесі вияснення сімейних відносин, що виник через аморальну поведінку позивачки, позивачка не проживає в спірному будинковолодінні, та у 2007 році шлюб між сторонами розірвано. Навесні 1990 року батьки відповідача розпочали самовільне будівництво спірного будинку на садибній ділянці по [ADDRESS], яка належала його бабусі [PERSON] і через нестачу коштів у відповідача після демобілізації з рядів Збройних Сил не було, а позивачка не працювала і [INFO] народила дитину, то його батьки вкладали свої кошти і працю в будівництво спірного будинку та утримувати молоду сім'ю. 26.11.1990 року сільська рада, узаконюючи розпочате самовільно будівництво, прийняла рішення про надання відповідачу земельної ділянки площею 0,12 га під забудову за рахунок садибної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] і у 1993 році в спірному будинку були виконані його батьками частково будівельні роботи та він із сім'єю оселилася в одній кімнаті, що була готова для проживання. За час роздільного проживання на протязі 15 років при фактичному припиненні шлюбу з позивачкою покращив відповідач спірний будинок на суму більше як 200 тис. грн., крім того, в даному будинку проживає нова сім'я відповідача та його батьки, які спільно утримують житло в належному стані, щорічно покращують його та сплачують податки і комунальні платежі. Позивачка неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією про поділ спірного будинку і під час розірвання шлюбу, та восени 2008 року запропонувала провести оцінку половини жилого будинку та оплатити грошову компенсацію за частину, яка їй належить, або вирішити питання через суд. Доведено в судовому засіданні, що у 1999 році позивачка безпосередньо була вже обізнана про факт порушення її прав на спірний будинок і мала об'єктивні можливості не тільки знати про факт порушення, але і на захист своїх порушених прав через суд. Однак позивачка, знаючи, що жилий будинок є спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувся, після розірвання шлюбу у 2007 році не звернулася за захистом своїх прав до суду у встановлений законом строк. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а ст. 70 Сімейного Кодексу України передбачає, що розмір часток є рівними. Стаття 68 Сімейного Кодексу України, передбачає, що розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до цивільного Кодексу України. Згідно ст. 368 ЦК України майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою сумісною власністю, а ст. 370 ЦК України передбачає, що співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, виділ частки здійснюється в порядку встановленому статтею 364 ЦК України. Стаття 364 ЦК України передбачає, що співвласник має право на виділ в натурі частки із майна. Згідно із роз'ясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року із послідуючими змінами "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", власник має право на виділ в натурі частки, що є у спільній частковій власності і цей виділ в натурі можливий, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом. Стаття 120 Земельного Кодексу України передбачає, що якщо житловий будинок, будівлі, або споруди перебувають на земельній ділянці, що є в користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить і право користування земельною ділянкою, а в разі набуття права власності на будинок кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у власності будинку. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до вимог діючого на той час законодавства ст. 22 КПШС України (1969 р.) спільною сумісною власністю подружжя є майно, нажите за час шлюбу. Ст. ст. 16. 17 Закону України "Про власність" передбачено, що інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво, якщо допомогу надавалося безоплатно, - ці рекомендації передбачені у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" із змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України № 13 від 25.12.1992 р. та №15 від 25.05.1998 р. Відповідно до вимог ч.2 ст. 28 КПШС України передбачено, що суд може визнати майно, нажите кожним з подружжя під час роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Ст. 11 КПШС України зазначено, що перебіг строку позовної давності обчислюється з дня. коли особа дізналася про порушення свого права. Ст. 50 Закону України "Про власність" передбачає, що перебіг строку позовної давності починається з дня. коли власник дізнався або повинен був дізнатися, що спірний будинок уже не знаходиться у його володінні. Ч.3 ст. 29 КПШС України (1969 р.) передбачає, що при поділі майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлено строк позовної давності - три роки. Ч.2 ст. 72 СК України (2002 р.) встановлено, що для захисту порушеного права відносно спірного майна подружжя, після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у гри роки, а обчислюється від дня коли один із співвласників дізнався про порушення свого права власності. Ч.1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути, протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Позовна давність (3 роки) застосовується за наявності порушення права особи і ч.1 ст. 261 ЦК України передбачає при зверненні із заявою сторони у справі обчислюється строк від дня, коли про порушення свого права довідався - позивач, а це доведено, що у 1999 р. дізналася позивачка, а бездіяльність позивачки - неоспорювання - свідчить про сплив позовної давності. Момент виникнення права на позов має об'єктивні та суб'єктивні умови. Об'єктивні - це сам факт порушення прав позивачки на спірний будинок, а суб'єктивні умови - коли позивачка довідалася про порушення свого права на спірний будинок, а це було у 1999 році, що свідчить про сплив позовної давності (після розірвання шлюбу через суд - у 2007 році). Фактично позивачка у відповідь на заяву від 24.12.2014 р. представника відповідача/а.с.32-33/ щодо пропущення строку позовної давності позивачем звернулась тільки підчас розгляду справи навіть не із заявою, а клопотанням про визнання причини пропуску позовної давності поважними і захищення її якоби порушеного права/а.с.128-129/ і не просить поновити пропущений строк і тільки в судових дебатах представник просила поновити пропущений строк. Таким чином, суд вважає недоведним позивачкою та її представником поважності причин пропуску позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом як цього вимагає Закон і суд згідно вимог ст.267 ЦК України зобов'язаний застосувати положення про наслідки спливу позовної давності, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі,є підставою для відмови у позові. Наведене стверджується: довідкою Мишинської сільської ради від 05.11.2014р. № 0942 /а.с.6/, повідомленням Мишинської сільської ради від 14.11.2014 р. /а.с.7/, копією свідоцтва про розірвання шлюбу /а.с.8/, копією технічного паспорта /а.с.9-14/, випискою з інвентаризаційних матеріалів від 29.10.2014р. /а.с.34/, копією замовлення № 24-9/1-12245 /а.с.41/, копією довідки Коломийського МБТІ /а.с.42/, копією проекту на газопостачання /а.с.46-49/, копією акту від 15.12.2014р. /а.с.50/, копіями квитанцій про сплату податку на землю /а.с.52-54/, копією архівного витягу з протоколу № 11 /а.с.55/, копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно /а.с.56/, копією повідомлення Нижньовербізької сільської ради від 25.12.2014 р. /а.с.57/, копією довідки про розрахунок за світло /а.с.58-64/, копією довідки про розрахунки за спожитий природний газ /а.с.65-66/, копіями накладних /а.с.67-71/, висновком судової інженерно-технічної експертизи /а.с.98-120/. На підставі ст.,ст. 12, 60, 65, 68-70, 72 СК України, ст.,ст. 267, 364, 368, 370 ЦК України, ст. 120 ЗК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" та

Outcome: dismissed