Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

У липні 2016 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, про визнання заповіту недійсним. Заявлені позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.05.2015 року, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 24 лютого 1992 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді земельної ділянки площею 0,0428 га, що розташована на території села Круглик, Києво-Святошинського району, Київської області, та була надана її чоловікові для ведення садівництва, як члену садового товариства «Колос» на підставі рішення виконкому Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 27 серпня 1998 року № 114/14. Як зазначила [PERSON] , на даній земельній ділянці ними разом з чоловіком було зведено одноповерховий садовий будинок, який станом на 2003 рік був придатний для користування. Даний садовий будинок на момент подання позову не введений в експлуатацію, на нього відсутні правовстановлюючі документи, тому він не має статусу об`єкту нерухомого майна. Позивач зазначила, що відповідачка у справі доводиться дочкою від першого шлюбу померлого [PERSON] . Як зазначила позивач, на протязі всього часу перебування в шлюбі з [PERSON] , відповідачка не спілкувалась з батьком, не цікавилась його життям та станом здоров`я, після смерті похованням [PERSON] займалася особисто позивач, відповідач на похованні батька не була присутня. Враховуючи те, що після смерті чоловіка позивач продовжувала користуватись спадковим майном, тому вона звернулась до нотаріальної контори з питанням про прийняття та оформлення спадщини лише у квітні 2016 року, де нотаріус повідомила, що земельну ділянку площею 0,0428, яка розташована на території села Круглик Києво-Святошинського району Київської області , с /т Колос ", 25 червня 2007 року [PERSON] заповів своїй дочці - [PERSON] . Заповіт складено та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 6345. На час складання заповіту [PERSON] виповнилось 83 роки. В останні роки до цієї події, а саме, починаючи з 2003 року, відповідно до наданих письмових доказів, [PERSON] постійно перебував на обстеженні у невропатолога і психіатра. У 2003 році, згідно з Довідкою Подільської МСЕК № 9076245 від 15.12.2003 року, чоловіка було визнано інвалідом І групи, де окремо в Довідці зазначено: "потребує постійної сторонньої допомоги". У 2004 року лікарем-невропатологом у [PERSON] було діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію змішаного типу. У 2005 році, відповідно до медичних висновків, це захворювання набуло прогресуючого типу. У 2006 році лікар - невропатолог діагностував: "Цереброваскулярну хворобу, гіпертонічну та атеросклеротичну енцефалопатію ІІ-ІІІ ст. з елементами мнестичного порушення, стадія субкомпенсації". Також напередодні складання та посвідчення заповіту чоловік перебував у хворобливому та пригніченому стані, і дану обставину можуть підтвердити сусіди по місцю їхнього спільного проживання. За таких обставин позивач [PERSON] вважала, що у її чоловіка [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідачки [PERSON] , з якою він не підтримував стосунків на протязі довгих років до своєї смерті, і на момент складання заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. На підставі вищевикладеного позивач [PERSON] просила суд визнати недійсним заповіт, складений та посвідчений 25 червня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., яким [PERSON] належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0428 га, яка розташована на території села Круглик Києво-Святошинського району Київської області, с/т "Колос", заповів своїй дочці - [PERSON] . У судовому засіданні позивач [PERSON] і представник позивача позов підтримали і просили його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав і заперечував проти його задоволення. У судове засідання третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Черемха Наталія Володимирівна, не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надана заява про розгляд справи у відсутності третьої особи. Суд, вислухавши думку учасників процесу, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши письмові докази і показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 24 лютого 1992 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого виконкомом Іванковичівської с/ради Васильківського району Київської області 24 лютого 1992 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві. За життя [PERSON] 25 червня 2007 року склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження, а саме належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0428 га, яка розташована на території села Круглик Києво-Святошинського району Київської області, с/т «Колос» і надана для ведення садівництва, та будинок, розташований на вищевказаній земельній ділянці, заповів своїй дочці [PERSON] , [INFO] . 25 червня 2007 року цей заповіт посвідчено Черемхою Н.В ., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за № 6345. 20 квітня 2016 року [PERSON] звернулась із заявою в Другу Київську державну нотаріальну контору, в якій зазначала, що на день смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку вона прийняла фактично. Їй відомо, що [PERSON] залишив заповіт на ім`я [PERSON]. Вона ж, [PERSON] , як непрацездатна за віком, згідно ст. 1241 ЦК України має право на обов`язкову частку в спадщині, яку вона прийняла та просить видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом. 06 жовтня 2015 року [PERSON] звернулась із заявою до Другої Київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Дані обставини підтверджуються копією Спадкової справи № 804/2015 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , наданої до суду Другою Київською державною нотаріальною конторою. Як зазначала позивач [PERSON] у позовній заяві та в судовому засіданні, на час складання заповіту [PERSON] виповнилось 83 роки. В останні роки до цієї події, а саме, починаючи з 2003 року [PERSON] постійно перебував на обстеженні у невропатолога і психіатра. У 2003 році згідно з довідкою Подільської МСЕК № 9076245 від 15.12.2003 року, чоловіка було визнано інвалідом І групи, де окремо в довідці зазначено: "потребує постійної сторонньої допомоги". У 2004 року лікарем-невропатологом у [PERSON] було діагностовано дисциркуляторну енцефалопатію змішаного типу. У 2005 році відповідно до медичних висновків це захворювання набуло прогресуючого типу. У 2006 році лікар - невропатолог діагностував: "Цереброваскулярну хворобу, гіпертонічну та атеросклеротичну енцефалопатію ІІ-ІІІ ст. з елементами мнестичного порушення, стадія субкомпенсації" Також напередодні складання та посвідчення заповіту чоловік перебував у хворобливому та пригніченому стані. Узв`язку з цим позивач [PERSON] вважала, що у її чоловіка [PERSON] не було жодних підстав, причин, мотивів чи внутрішніх переконань складати заповіт на користь відповідачки [PERSON] , з якою він не підтримував стосунків на протязі довгих років до своєї смерті, і на момент складання заповіту, не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). В судовому засіданні свідок [PERSON] надала показання, в яких заначила, що їй відомо, що померлий [PERSON] у червні 2000 року після падіння отримав травму голови. Після вказаного випадку [PERSON] часто губився і не міг потрапити додому, забувався, не впізнавав знайомих. В [PERSON] були проблеми з головою і він навіть лікувався. В судовому засіданні свідок [PERSON] надав показання, в яких заначив, що у червні 2000 року померлий [PERSON] впав і отримав травму голови, після чого почав забувати людей, не міг згадати, про що говорив при розмові. За правилами ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За правилами ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою-четвертою статті 1273 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Згідно положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті-за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 16 Постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї із сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Ухвалою суду від 07 листопада 2017 року судом було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: 1) Чи міг [PERSON] 25 червня 2007 року під час складання заповіту на користь [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними, і проведення експертизи доручено експертам Київської обласної психіатричної лікарні № 1, попередивши їх про кримінальну відповідальність. Відділенням амбулаторних судово-психіатричних експертиз Комунального закладу Київської обласної ради «Обласне психіатрично-наркологічне медичне об`єднання» Департаменту охорони здоров`я Київської обласної державної адміністрації повернуто матеріали даної цивільної справи без виконання, оскільки позивач [PERSON] , на яку було покладено витрати на проведення експертизи, не здійснила оплату за проведення експертизи. Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов, а саме для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставин неможливо. Відповідно до вимог ст. 104 ЦПК України про призначення експертизи суд постановляє ухвалу, в якій зазначає підстави проведення експертизи, питання, з яких експерт має надати суду висновок, особу (осіб), якій доручено проведення експертизи, перелік матеріалів, що надаються для дослідження, та інші дані, які мають значення для проведення експертизи. Згідно вимог ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. В судовому засіданні позивач [PERSON] відмовилась від клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи для з`сування питання чи міг [PERSON] 25 червня 2007 року під час складання заповіту на користь [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій, надавати їм належну оцінку та керувати ними, посилаючись на те, що в неї відсутні кошти на її проведення. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи в сукупності зібрані у справі докази, суд не знаходить правових підстав для визнання недійсним заповіту, складеного та посвідченого 25 червня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черемхою Н.В., яким [PERSON] належну йому на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0428 га, яка розташована на території села Круглик Києво-Святошинського району Київської області, с/т "Колос", заповів своїй дочці [PERSON] , оскільки позивачем не надано суду достатньо належних і допустимих доказів в обгрунтування заявлених вимог. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed