Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

20.07.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «Північний ГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, якою просить стягнути моральну шкоду у розмірі 236 150 грн. Розгляд справу просив проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Вказує, що він пропрацював з 26.04.1978 по 16.06.1982 у відповідача на кар`єрі ПівнГЗК на посаді помічника машиніста екскаватора, з 16.06.1982 по 12.08.1998 машиністом екскаватору в кар`єрі. Внаслідок тривалої роботи в шкідливих умовах праці позивач отримав професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії. По факту професійного захворювання було проведене розслідування, про що було складено акт розслідування професійного захворювання від 18.05.1998, де встановлена вина відповідача. Відповідно до довідки МСЕК від 03.06.1998 року йому було первинно встановлена 3(третя) група інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності, повторно, висновком МСЕК від 25.05.1999 року йому було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. При повторному огляді, висновком МСЕК від 31.05.2000 року йому було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності, висновком МСЕК від 07.06.2001 року йому було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 22.05.2002 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 20.05.2003 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 01.06.2004 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 06.06.2005 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 14.05.2007 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності. Повторно, висновком МСЕК від 19.05.2008 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності - безстроково та 50 % втрати професійної працездатності. У зв`язку з захворюванням у нього було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, постійно виникають складнощі у зв`язку з загальною слабкістю, втомою, болями. Також зазначає, що не може повернутися до повноцінного образу життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначається на душевному та фізичному стані. Виходячи з тривалості роботи у відповідача та відсотку втрати професійної працездатності, просить стягнути з ПрАТ 236000 грн. моральної шкоди ( із розрахунку 50 *4723, де 50 - це відсоток втрати професійної працездатності, 4723 - мінімальна заробітна плата станом на 01.01.2020). Ухвалою суду від 01.09.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 13.10.2020 представник відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» Доценко Т.Ю. надала відзив на позовну заяву. Вказує, що позивач добровільно обрав роботу, де пропрацював в умовах шкідливих факторів більше 20 років, міг звільнитися у будь-який час, також позивач був попереджений та обізнаний з шкідливими умовами праці, тому позивач [PERSON] свідомо обрав місце роботи в умовах впливу шкідливих факторів, отримував певні компенсації. Наявність шкідливих умов праці є об`єктивною на деяких робочих місцях згідно законодавства, гігієнічної класифікації праці. Вказує на відсутність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою здоров`ю позивача і діями роботодавця, а також відсутність доказів завдання позивачу моральної шкоди. Крім того, вказує про необґрунтованість позову, оскільки на час встановлення позивачу втрати працездатності діяли Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, згідно яких максимальний розмір моральної шкоди обмежувався 150 розмірами неоподаткованого мінімуму доходів громадян (17 гривень). Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Сукупністю належних, допустимих і достовірних письмових доказів суд встановив, що [PERSON] в проміжок часу з 26.04.1978 по 31.12.2009 працював на посадах у відповідача: помічника машиніста екскаватора в кар`єрі, машиністом екскаватора, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 56-64). Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18.05.1998 встановлена наявність у позивача професійного захворювання: вібраційна хвороба другої стадії, що також підтверджується медичними висновками, виписками-епікриз, виписками (а.с. 32-33, 35-55). Відповідно до п. п. 14, 15, 16 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 18 травня 1998 року, причиною хронічного професійного захворювання [PERSON] є робота з 26.04.1978 протягом 20 років в умовах впливу на організм шкідливих факторів, а саме : загальної вібрації перевищує допустимі норми в 1,1 - 1,3 рази, пилу - 0,2-2,2мг/м3 (ГДР = 2,0 мг/м3). Для ліквідації та попередження професійних захворювань запропоновано начальнику кар`єра своєчасно проводить заміну старого обладнання, посилити контроль за проведенням ППР, виконанням робітниками трудового режиму праці та відпочинку (а.с. 32-33). Як випливає з довідки МСЕК від 03.06.1998 року позивачу первинно встановлена 3(третя) група інвалідності та 50 % втрати професійної працездатності, При повторних оглядах від 25.05.1999, 31.05.2000 року 07.06.2001 року , 22.05.2002 року, 20.05.2003 року, 01.06.2004 року, 06.06.2005 року, 14.05.2007 року , 19.05.2008 року позивачу було встановлено 3(третю) групу інвалідності - безстроково та 50 % втрати професійної працездатності (а.с. 10-29). Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Оцінка суду. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. У відповідності до положень п. 11 Правил, моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК України, у редакції від 1963 року, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи,та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК України про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у Постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від24 грудня 2014року. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний 944600,00 грн. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року, викладених у Постанові № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він відчуває моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, та тягнуть за собою відчуття болю. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду і він має право на її відшкодування. Позивачу, як вказувалося раніше, згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання, медичного висновку, медичних виписок і епікризів (а.с.32-33, 35-55), встановлено хронічне професійне захворювання. Виробничими факторами, що спричинили захворювання, є шкідливі, напружені умови праці позивача у ПрАТ: перевищення гранично допустимого рівня шуму, наявність пилу в робочій зоні. Встановлена вина роботодавця в пошкодженні здоров`я позивача, згідно п.14-16 акту, рекомендовано застосування заходів по зменшенню шкідливих викидів та запиленості на робочих місцях, важкості праці. Вказане свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і завданою здоров`ю позивача шкодою. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди) з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п.4.1. рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує практику Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні Нечипорук та Йонкало проти України № 42310/04 від 21.04.2011 року, роз`яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров"я потерпілого, тяжкість отриманого захворювання, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, суд враховує характер і тяжкість отриманих позивачем ушкоджень, що порушує його нормальні життєві зв`язки та викликає фізичні і моральні страждання, ступінь втрати ним професійної працездатності, припинення трудової діяльності за власним бажанням, максимальний розмір моральної шкоди, визначений діючим на час виникнення спірних правовідносин законодавством. З урахуванням вищенаведеного, наявності порушення права позивача на безпечні умови праці, позов слід задовольнити частково, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості необхідно стягнути на користь позивача 80000грн. з ПрАТ у відшкодування моральної шкоди. Доводи представника відповідача про максимальний розмір моральної шкоди у сумі 2550 грн. суд до уваги не бере, так як ЦК України, в редакції 1963 року, передбачає розмір відшкодування моральної шкоди, який не може бути менше ніж п`ять мінімальних розмірів заробітної плати, і правові норми ЦК мають більшу юридичну силу порівняно з п. 11 Правил в редакції від 03 жовтня 1997 року. Також, суд не бере до уваги доводи представника відповідача про об`єктивний характер шкідливості його праці і добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, оскільки такі обставини не знімають з відповідача обов`язку забезпечення вимог у сфері охорони праці й нести відповідальність за їх невиконання у встановленому законом порядку. Також зазначає, що до вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до абз.1 частини 1 статті 83 ЦК України 1960 року не застосовуються. З набранням чинності ЦК України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю відповідно до пункту 3 частини 1 статті 268 ЦК України. Згідно положення, закріпленого в п.2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. Як видно з матеріалів справи, при зверненні до суду із позовом позивач звільнений від сплати судового збору на підставі положення п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Зі змісту положень п.3 ч. 3 ст. 175, п.1.ч.1 ст. 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, якщо позов підлягає грошовій оцінці. Позивач подав позов про стягнення моральної шкоди, у зв`язку із ушкодженням здоров`я на виробництві та визначив її у грошовому вимірі, тому позовна вимога є майновою. Такий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, справа № 761/11472/15-ц. Згідно до ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, а частка задоволених вимог від первинно заявлених становить 33,87% відсотків, тому відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає частковому стягненню з відповідача на користь держави пропорційно до задоволених вимог в сумі 799 грн. 84 коп. На підставі ст.43 Конституції України, ст.ст.440-1 ЦК УРСР,

Outcome: partial