Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

29.05.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працюючи на підприємстві відповідача: з 11.07.1963 по 11.05.1998 за різними спеціальностями, підпадав під вплив на організм шкідливих факторів. 11.05.1998 позивачу встановлене професійне захворювання: пилотоксичний бронхіт І ст., емфізема легень І ст., ЛН І та ІІ ст. Висновком МСЕК 08.06.1998 позивачу вперше встановлено 25% втрати професійної працездатності. 25.05.2001 після повторного огляду позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності безстроково. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути 236150 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою від 03.06.2020 прийнято до розгляду і відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 10.08.2020. 14.07.2020 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що норми, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди, натомість містять посилання на те, що порядок визначається законодавством (тобто в іншому нормативному акті). Таким нормативним актом є «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Пунктом 1.1 Правил №472 (в редакції, що була чинною на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди) визначено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно з Указом Президента від 25.08.1996 №762/96 неоподатковуваний мінімум доходів громадян з 02.09.1996 складав 17 грн. Таким чином, максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно з чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, не може перевищувати 2550 грн.. До спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної даності, встановлений ст. 233 КЗпП України - три місяці із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач не просить суд про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду та не наводить поважних причин його пропуску. Стаття 440-1 ЦК Української РСР була включена згідно із ЗУ від 06.05.1993 №3188 «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організацій», предметом її регулювання є правовідносини, пов`язані з відшкодуванням моральної шкоди, завданої особі внаслідок поширення стосовно неї відомостей, які не відповідають дійсності, і завдають шкоди її інтересам, честі, гідності і ділової репутації, тому поширення приписів цієї статті на правовідносини сторін у даній справі відповідач вважає неправомірним. (вх.№13062 , а.с.86-89). Представник відповідача надіслала суду заяву про відкладення розгляду справи в зв`язку з запровадженим у країні карантином (вх.№14750 від 10.08.2020). 10.08.2020 справа не розглядалась у зв`язку із зайнятістю судді в іншому провадженні Наступне судове засідання призначене на 14.09.2020. У судове засідання 14.09.2020 сторони не з`явились. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі і у відсутність позивача та про підтримку позовних вимог (вх.№16939 від 14.09.2020). Представник відповідача надіслала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача (вх.№16939 від 14.09.2020). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 11.07.1963 по 01.12.1964 газозварником рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України; -з 25.01.1968 по 23.12.1975 газозварником кар`єру Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України; -з 23.12.1975 по 25.03.1976 механіком дільниці Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України; -- з 20.11.1978 по 25.04.1987 газоелектрозварником автотранспортного цеху в кар`єрі Першотравневого рудника Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України -з 22.10.1987 по 10.02.1988 на посаді газозварника дільниці напірних пульпопроводів хвостовища цеху водопостачання господарського управління Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України; -з 10.02.1988 по 04.11.1992 - електрогазозварником кар`єрної поверхні гірничотранспортного цеху Першотравневого рудоуправління Північного гірничо-збагачувального комбінату ім. Комсомолу України; -з 04.11.1992 по 11.05.1998 електрогазозварником в кар`єрі Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління ВАТ «Північного ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.52-70). В Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 11 травня 1998 року (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: Пилотоксичний бронхіт І ст., емфізема легень І ст). ЛН І-ІІ ст.. З п.15 Акту розслідування слідує, що причиною виникнення професійного захворювання встановлено: робота у шкідливих умовах: -пил 0,9-2,2 мг/м3 при гранично допустимій концентрації - 2,0 мг/м3; -фтористий водень 0,2-0,2 мг/м3 при ГДК - 0,1 мг/м3; -марганець 0,1-0,3 мг/м3 при ГДК - 0,2 мг/м3; -окис азоту 1,0 мг/м3 при ГДК - 2,0 мг/м3 (а.с.16). Довідкою МСЕК від 08.06.1998 позивачу вперше встановлено 25% втрати працездатності з 01.06.1998 року по 01.06.1999 у зв`язку із професійним захворюванням (а.с.9-10). 06.07.1999 та 31.05.2000 позивач повторно пройшов огляди МСЕК, за результатами яких йому було встановлено 25% та 35% втрати професійної працездатності відповідно (а.с.9-12). Висновком МСЕК від 25.05.2001 позивачу, після повторного огляду встановлено 50% втрати професійної працездатності по пилотоксичному бронхіту з 01.07.2001 безстроково та третя група інвалідності (а.с.11-14). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1998 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1998 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 50% та його визнано людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на його відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ПрАТ «ПівнГЗК». Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615грн., а максимальний - 994600грн. Суд відхиляє заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що потягло втрату працездатності вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 82500грн. за встановлені первинно 25% втрати професійної працездатності, які в подальшому збільшені до 50% із встановленням 3 групи інвалідності безстроково, що не перевищує граничного розміру, встановленого п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial