Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати: за [PERSON] - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в Подільському районі м. Києва та виділити їй побутову техніку, меблі та інше майно (за переліком); за [PERSON] - право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та виділити йому побутову техніку, меблі та інше майно (за переліком). Свої вимоги мотивує тим, що за час перебування у зареєстрованому шлюбі з 30.08.1996 року по 13.05.2016 року подружжям за спільні кошти було придбане спірне майно. Так, 25.04.2006 року сторонами за договором купівлі-продажу набуто у власність квартиру [ADDRESS] вартістю 505 000,00 грн. (що еквівалентно 100 000,00 доларів США). Кошти на придбання вказаного житлового приміщення вносилися кожним із подружжя. Відповідач [PERSON], за погодженням із позивачем, для придбання житла уклав кредитний договір із отриманням кредиту в розмірі 30 000,00 доларів США. Позивач також була змушена взяти грошові кошти в розмірі 40 000,00 доларів США у знайомих в позику за розпискою. Крім того, 25.04.2006 року подружжям за ціною 15 000,00 доларів США було відчужено квартиру [ADDRESS], набуту ними за час спільного проживання однією сім"єю без реєстрації шлюбу у липні 1996 року. Спільною працею та за спільні сумісні кошти подружжя проводилися ремонтні роботи у квартирі, набувалося спірне майно для облаштування житла та ведення домашнього господарства. До спільного провадження з первісним позовм була прийнята зустрічна позовна заява, в якій відповідач, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить в порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 3/4 частин квартири [ADDRESS]; визнати квартиру [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON], сумісною власністю подружжя; в порядку поділу спільного нерухомого майна подружжя визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS]; розподілити спільне рухоме майно подружжя, яке перебуває в житлових приміщеннях розташованих за адресами: [ADDRESS], та [ADDRESS], визнавши за [PERSON] право власності на меблі та побутову техніку (за переліком). Мотивує позов тим, що до виникнення шлюбних відносин сторін у приватній власності відповідача знаходилась набута ним 26.07.1996 року за власні грошові кошти двокімнатна квартира [ADDRESS]. В подальшому, з метою покращення житлових умов родини 25.04.2006 року [PERSON] дане житло відчужене за 70 000,00 доларів США і того ж дня придбано спірну трикімнатну квартиру [ADDRESS], за 143 000,00 доларів США. [PERSON] на придбання спірного житла було надано лише 20 000,00 доларів США, отриманих нею в позику від співробітників, у зв"язку з чим відповідач був змушений взяти кредит на суму 30 000,00 доларів США та задіяти особисті збереження в сумі 23 000,00 доларів США. Дані обстивини свідчать про те, що в порядку поділу майна подружжя за відповідачем за зустрічним позовом необхідно визнати право власності 3/4 частини спірної квартири. Крім того, під час шлюбних відносин за сумісні кошти подружжя добудовано половину житлового будинку [ADDRESS], який належить на праві власності позивачу на підставі договору дарування, проведено ремонтні роботи, в результаті чого загальна площа будинку збільшилась, що істотно збільшило вартість об"єкта нерухомості, у зв"язку з чим, в порядку ст. 62 СК України може бути визнаний об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.02.2017 р. на підставі ст.207 ч.1 п.5 ЦПК України залишено без розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] в частині позовних вимог про визнання права власності та поділ спільного рухомого майна (меблів). Ухвалою Подільського районного суду від 16.02.2017 р. на підставі ст. 205 ч. 1 п. 3 ЦПК України з прийнята відмова представника позивача та представника відповідача від позовних вимог в частині розподілу рухомого майна та закрито провадження в частині позовних вимог про визнання права власності та поділ рухомого майна по первісному та зустрічному позову. Ухвалою Подільського районного суду від 16.02.2017 р. задоволено клопотання представника відповідача та у справі була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Ухвалою Подільського районного суду від 23.02.2018 р. було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення додаткової судової будівельно-технічної експертизи. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] первісний позов підтримали та надали пояснення, аналогічні викладеним в ньому обставинам, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що нерухоме майно в с.Старі Петрівці є її приватною власністю, оскільки було подаровано їй матір'ю. Стороною позивача подані письмові заперечення на зустрічний позов, в яких позивач також посилається на те, що квартира [ADDRESS], була придбана нею та відповідачем за їх спільні кошти після подання заяви про реєстрацію шлюбу до органу РАГС, а тому є їх спільною власністю. Всі будівельні та ремонті роботи по будинку проводились її матір'ю та були закінчені 27.11.2004, тобто до договору дарування. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали, первісний позов позивач фактично визнав частково, вказавши, що не заперечує проти визнання за позивачем за первісним позовом права власності на 1/4 частини квартири [ADDRESS]. Суд, встановивши обставини та перевіривши їх доказами, дійшов таких висновків. Судом встановлено, що 30.08.1996 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського району м. Києва (актовий запис №ь 576 від 30.08.1996 р.). Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.05.2016 року шлюбі між сторонами розірвано. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 25.04.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д. за реєстром № 619-7, під час перебування сторін у шлюбі на ім'я відповідача [PERSON] була придбана спірна квартира - квартира [ADDRESS], яка складається з трьох жилих кімнат, загальною площею 93,10 кв.м, житловою площею 46,50 кв.м. За загальним правилом ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна подружжя на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов'язком. В судовому засіданні сторона відповідача стверджує, що 1/2 частина вищевказаної спірної квартира придбана за особисті кошти [PERSON], які становлять 70 тис.доларів США, отримані відповідачем за договором купівлі-продажу від 25.04.2006 р. (тобто в день купівлі спірної квартири) 2-кімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Суд не погоджується з такими доводами відповідача та його представника відповідача, виходячи з такого. Згідно договору купівлі-продажу від 26.07.1996 року відповідач [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS]. 25.04.2006 року [PERSON] відчужив квартиру [ADDRESS] на користь [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Прокудіною Л.Д., зареєстрованим в реєстрі за № 615-7. Згідно з п. 2.1 даного договору купівлі-продажу за домовленістю сторін, зазначена в п.1.1 цього договору квартира продається за 75 750,00 грн., що на день підписання договору становить еквівалент 15 000,00 доларів США за курсом НБУ. А відтак суд не приймає до уваги твердження відповідача про те, що від продажу даної квартири він отримав 70 тис.доларів США, які ним були внесені для покупки в той же день 3-кімнатної квартири (спірної). Як вбачається з розписки, оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні та копія якої міститься в матеріалах справи, позивач [PERSON] 25.03.2006 року взяла в позику за розпискою для купівлі квартири грошові кошти в розмірі 30 000,00 доларів США у [PERSON] з терміном повернення на 3 роки. Відповідачем в судовому засідання не заперечувався факт отримання [PERSON] в позику грошових коштів в розмірі 20 000,0 доларів США для придбання спірного житлового приміщення, тому вказані обставини не підлягають доказуванню. Сторони в судовому засіданні підтвердили, що з метою придбання вищевказаної спірної квартири відповідачем було отримано кредит в розмірі 30 000,0 доларів США за кредитним договором, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Пунктом 2.1 Договору купівлі-продажу від 25.04.2006 р., за яким була придбана спірна квартира, встановлено, що за домовленістю сторін, зазначена в п.1.1 цього договору квартира продається за 505 000,00 грн., що на день підписання договору становить 100 000,00 доларів США за курсом НБУ. Крім того, відповідно до п. 2.3 договору покупець сплатив продавцю зазначену в п.2.1 цього договору суму до підписання і нотаріального посвідчення цього договору. Підписання продавцем [PERSON] цього договору свідчить про проведення з ним розрахунків за продану квартиру в повному обсязі, та відсутністю будь-яких претензій фінансового характеру щодо покупця. Продавцем [PERSON] надано відповідачу [PERSON] розписку від 25.04.2006 року про отримання грошових коштів в розмірі 143 000,00 доларів США від продажу квартири [ADDRESS]. Суд не приймає до уваги надану відповідачем копію вказаної розписки від 25.04.2006 року, яка не підпадає під визначення належного та допустимого доказу, враховуючи, що підписанням та нотаріальним посвідченням договору сторони засвідчили визначену у п.2.1 договору ціну спірного майна подружжя на рівні 505 000,00 грн. (що еквівалентно 100 000,00 доларів США). В судовому засіданні достеменно встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири укладався в інтересах сім'ї та вищевказаного квартира була придбана для проживання родини [PERSON]. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що підстав вважати про, що 1/2 даної квартири є приватною власністю відповідача і 1/2 - спільна сумісна власність, немає. Суд також не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що придбана [PERSON] за договором купівлі-продажу від 26.07.1996 р. (тобто до реєстрації між сторонами шлюбу) квартира [ADDRESS] є сумісною власністю подружжя, оскільки режим спільної сумісної власності, регламентований чинним на той час КпШС України, стосувався лише на осіб, які перебували в зареєстрованому шлюбі, а ЦК України (2003 р.) набув чинності лише з 01.01.2004 р. А відтак, враховуючи те, що вищевказана спірна квартира була придбана під час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти сторін і для сумісного проживання в даній квартирі, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] є об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі як подружжя. Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, та на підставі ст.69 ч.1 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як зазначає Пленум Верховного Суду України у пункті 23 постанови від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч.3 с. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. А відтак, оскільки вищевказана спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності сторін у справі, тому вказане майно подружжя підлягає поділу з визнанням за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину квартири. Приписами частини 3 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, позовні вимоги позивача за первісним позовом є заснованими на законі та обґрунтованими, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, і тому підлягають задоволенню в повному обсязі, а позовні вимоги в цій частині за зустрічним позовом підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом в частині визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку у с.Старі Петрівці Вишгородського району Київської області по вул.Гагаріна,2, суд вважає зазначити наступне. Відповідно до ст.57 ч.1 п.2 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набутенею/ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Судом встановлено, що відповідно до договору дарування від 01.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого в реєстрі за № 8514, позивач у справі [PERSON] прийняла від матері [PERSON] у власність безоплатно 1/2 частину житлового будинку з відповідними частинами надвірних будівель, що знаходиться в [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Старопетрівської сільської ради №67 від 28.07.2011 року виділено квартиру №1 житлового будинку та відповідну частину господарських будівель та споруд: Д - гараж, під Д - погріб, Г - вбиральня, Ж - альтанка, Ш - теплиця, З - сарай, огорожу 4, 5, 6, 1/2 частина 7, 1/2 частина 8, покриття "ІІ", що розташований по [ADDRESS] та належить [PERSON], в окремий об"єкт і присвоєно поштову адресу [ADDRESS]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №73695669 від 23.11.2016 року [PERSON] на праві приватної власності належить об"єкт нерухомого майна - квартира [ADDRESS]. Як вбачається з копії інвентарної справи на вищевказане домоволодіння, відбулась його реконструкція зі збільшенням загальної та житлової площі і сертифікатом від 31.12.2010 р. Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Київській області засвідчила закінченого будівництвом об'єкта державним стандартам, будівельним нормам і правилам. Відповідно до ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених ст.62 СК України правил збільшення вартості майна повинно відбуватися як раз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, (зокрема, тенденцій до загального подорожання чи здешевлення конкретного майна) і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкта. Суд не приймає до уваги показання допитаних як свідків [PERSON] та [PERSON], оскільки вони є матерями відповідно позивача та відповідача та зацікавлені в результаті розгляду справи. Також суд не приймає до уваги показання допитаних свідків з боку позивача - [PERSON], [PERSON] та [PERSON], з боку відповідача - [PERSON], оскільки повідомлені ними обставини носять загальний інформативний характер та не підтверджуються матеріалами справи. Відповідно до встановленого ст.12 ч.3 ЦПК України (аналогічна стаття містилась в ЦПК України (2004 р.), який був чинним на час звернення [PERSON] до суду) принципом змагальності сторін, доводити обставини і підстави свого зустрічного позову є обов'язком позивача за зустрічним позовом. Сторона позивача, заперечуючи проти зустрічного позову в цій частині, стверджує, що вищевказаний житловий будинок в с.Старі Петрівці є її особистою власністю, а позов [PERSON] є надуманим. Відповідач не надав жодного доказу на підтвердження обставин щодо трудових та грошових затрат, понесених з його боку на поліпшення житлових умов квартири [ADDRESS], не довів істотного збільшення вартості майна, покращення якісних характеристик. Судом була витребувана копія інвентарної справи з КП «Вишгородське бюро технічної інвентаризації», в якій знаходяться всі документи по вищевказаному домоволодінню. Між тим, згідно висновку судової оціночно-будівельної експертизи від 29.11.2017 р. № 4536/17-43, проведеної експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз, визначити види, обсяг і вартість виконаних робіт, пов'язаних з переобладнанням даної квартири не вбачається за можливе, оскільки відсутні матеріали: підсумкової відомості ресурсів до локального кошторису; підсумкової відомості ресурсів до актів виконаних робіт; актів на закриття прихованих робіт; актів проміжного прийняття відповідальних конструкцій; застосованих будівельних матеріалів по всіх позиціях; квитанцій (рахунків, накладних, товарних чеків, закупівельних актів) на засновані матеріали із зазначенням кількості і вартості. Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що зустрічний позов в цій частині є недоведеним, а тому підстави для застосування судом вимог ч.1 ст.62 СК України відсутні, в зв'язку з цим в цій частині позовних вимог слід відмовити. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі, а зустрічний позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст.ст. 3, 57, 60, 69, 70 СК України, ст.ст.368, 372 ЦК України,

Outcome: partial