Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

04.08.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 4 років: з 08.09.1989 по 17.10.1991 на посаді токаря Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління; з 17.10.1991 по 27.09.1993 на посаді помічника машиніста бурової установки Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління, при цьому більше 80% робочого часу підпадав під вплив на організм великої кількості шкідливих виробничих факторів, а саме: шуму, відносної вологості повітря, пилу, вібрацій, а також робіт, що характеризувались важкою фізичною працею. У зв`язку зі шкідливими та важкими умовами праці, з вини відповідача позивачем отримано хронічне професійне захворювання: «облітеруючий ендартеріїт». Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 23.01.1997 визначено, що причиною виникнення професійного захворювання є вплив шкідливих факторів. Довідкою МСЕК від 17.02.1997 позивачу вперше встановлено 1 групу інвалідності 100% втрати професійної працездатності. Довідкою МСЕК від 22.01.1999 при повторному огляді позивачу безстроково 1 групу інвалідності та 100% втрати професійної працездатності. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача. Починаючи з 1993 року з кожним днем стан його здоров`я погіршувався, з`являлись нестерпні больові відчуття у нижніх кінцівках, згодом йому було здійснено ампутацію лівої гомілки та правого стегна. Неодноразово він направлявся на проходження реабілітаційного лікування, але курс лікування мав короткочасну дію, у зв`язку з чим 26.03.2008 йому було визначено 100% втрати професійної працездатності та 1 групу інвалідності безстроково, визначено потребу в санаторно-курортному лікуванні, медикаментозному лікуванні, забезпеченні виробами медичного призначення, протезуванні нижніх кінцівок, милицях, у кімнатній та дорожній колясці, палиці. Зазначені негативні явища завдають позивачу моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача 472300 грн. за заподіяну йому моральну шкоду внаслідок ушкодження здоров`я. Ухвалою від 11.08.2020 відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено перше судове засідання для розгляду справи по суті на 15.09.2020. Представник позивача подав суду клопотання про витребування доказів, а саме: з ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» відомостей щодо стажу роботи [PERSON] , [INFO] , в шкідливих умовах праці (вказати назву підприємства, посаду, період роботи) при встановленні причини виникнення професійного захворювання - «облітеруючий ендартеріїт», виявленого в нього 28.12.1996. Зазначене необхідно для встановлення, чи перебувають шкідливі умови праці, які впливали на організм позивача при виконанні трудових обов`язків на ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» у зв`язку з виникненням у нього професійного захворювання. Відповідно до Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, установах і організаціях, затвердженого постановою КМУ від 10 серпня 1993 року №623, відомості щодо професійного маршруту (місць роботи позивача в шкідливих умовах), який брався до уваги при розслідуванні професійного захворювання, виявленого у позивача, знаходяться у володінні ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» (вх.№16969 від 14.09.2020). Представник позивача направив суду заяву про розгляд справи в судовому засіданні 15.09.2020 без його та позивача участі та підтримку раніше поданого клопотання (вх.№17014 від 15.09.2020). Представник відповідача подав суду клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з обмеженнями, що встановлені на період карантину до 31.10.2020 (вх.№16999 від 15.09.2020). Ухвалою від 15.09.2020 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та відкладено розгляд справи на 27.10.2020. Сторони у судове засідання 27.10.2020 не з`явились. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі і у відсутність позивача та про підтримку позовних вимог (вх.№19851 від 27.10.2020). 27.10.2020 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без її участі та відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що позивач працював у відповідача з 07.07.1984 по 05.08.1989 та з 18.09.1989 по 24.09.1993 за професіями електромонтера, токаря та помічника машиніста бурової установки Першотравневого кар`єру. Звільнений у зв`язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоров`я. З 1991 року позивачу встановлений діагноз «облітеруючий ендартеріїт обох нижніх кінцівок». У зв`язку з зазначеним захворюванням у 1993 році та у 1997 році (двічі) позивач переніс ампутацію нижніх кінцівок. Лише у 1997 році висновком ЛТЕК позивачу встановлений зв`язок захворювання з умовами праці на підприємстві відповідача та діагноз професійного захворювання «облітеруючий ендартеріїт». 23.01.1997 на підприємстві відповідача було проведено розслідування та складено акт хронічного професійного захворювання. 17.02.1997 позивач пройшов первинний огляд ЛТЕК, під час якого йому визначено 100% втрати професійної працездатності та встановлено І групу інвалідності. Під час повторно огляду ЛТЕК 22.01.1999 встановлено 100% втрати працездатності та І група інвалідності, безстроково. Зазначає, що діагноз позивачу встановлений ще у 1991 році, отже фактично захворювання виникло ще до його працевлаштування на посаді помічника машиніста бурової установки. У всіх медичних епікризах, долучених позивачем зазначено, що в нього наявна така шкідлива звичка як куріння, що може також бути основною причиною цього захворювання. Позивач не дбав належним чином про збереження свого здоров`я, не дотримувався медичних рекомендацій та здорового способу життя, отже існує причинно-наслідковий зв`язок між його власними діями і станом його здоров`я. Норми, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди, натомість містять посилання на те, що порядок визначається законодавством (тобто в іншому нормативному акті). Таким нормативним актом є «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 №472. Пунктом 11 Правил №472 (в редакції, що була чинною на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди) визначено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 200 неоподатковуваних мінімумів мінімальної заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. До спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної даності, встановлений ст. 233 КЗпП України три місяці із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач не просить суд про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду та не наводить поважних причин його пропуску. З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема того факту, що позивач нетривалий час працював в шкідливих умовах праці, при цьому пройшов доволі тривалий час з моменту його звільнення з комбінату, а також вбачається можливий зв`язок захворювання з шкідливою звичкою позивача (курінням), відповідач вважає, що буде справедливим застосування мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, передбаченого ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. (вх.№19814 від 27.10.2020). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 08.09.1989 по 17.10.1991 на посаді токаря Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління; з 17.10.1991 по 27.09.1993 на посаді помічника машиніста бурової установки Першотравневого кар`єру Тернівського рудоуправління Північного гірничозбагачувального комбінату ім. Комсомолу України, правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.48-49). В Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 23.01.1997 (далі Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: облітеруючий ендартеріїт, яке виникло внаслідок роботи протягом 4 років в умовах впливу шкідливих факторів, в тому числі 2 роки за професією помічника машиніста бурової установки. Професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи токарем, помічником машиніста бурової установки більше 80% робочого часу піддавався впливу на організм шкідливих виробничих факторів: шум, відносна вологість повітря, пил, вібрація, підняття та переміщення важкого. (а.с.20-21). Згідно з випискою з акту огляду у ВТЕК від 17.02.1997 позивачу вперше встановлено 100% втрати працездатності та перша група інвалідності з 10.02.1997 по березень 1999 у зв`язку із професійним захворюванням (а.с.9-10). 22.01.1999 позивач повторно пройшов огляди МСЕК, за результатами якого йому було встановлено 100% втрати професійної працездатності та 1 група інвалідності з 01.03.1999 безстроково (а.с.11-12). Згідно з випискою з акта огляду МСЕК до довідки серії ДНА-02 №025003, позивачу після повторного огляду 26.03.2008 встановлено 100% втрати професійної працездатності та перша група інвалідності безстроково (а.с.11-12). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. За інформацією від 06.10.2020, що надана ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини», при вирішенні питання 28.12.1996 щодо встановлення [PERSON] професійного захворювання до уваги було прийнято дані про його умови праці за професіями: - токар заводу «Електрон» з 22.07.1980 по 11.05.1982; - токар за період з 27.07.1984 по 03.08.1989 на Петровському руднику Центрального гірничо-збагачувального комбінату міста Кривого Рогу; - токар та машиніст бурової установки з 08.09.1989 по 24.09.1993 у Першотравневому кар`єрі Північного гірничо-збагачувального комбінату міста Кривого Рогу. Загальний стаж роботи в шкідливих умовах роботи на час виявлення [PERSON] професійного захворювання складав 10 років і 5 місяців. (вх. №19017 від 15.10.2020). У трудовій книжці позивача зазначено, що він працював токарем заводу «Електрон» з 22.07.1980 по 26.10.1981 та з 30.11.1981 по 11.05.1982; токар за період з 27.07.1984 по 03.08.1989 на Петровському руднику Центрального гірничо-збагачувального комбінату міста Кривого Рогу Таким чином, професійне захворювання позивача виникло, зокрема, й під час його перебування у трудових відносинах з заводом «Електрон» та Центральним гірничо-збагачувальним комбінатом міста Кривого Рогу. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з вимогами ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1997 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1997 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 100% та його визнано людиною з інвалідністю першої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на його відшкодування за рахунок роботодавця, зокрема ПрАТ «ПівнГЗК». Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5000грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 25000грн., а максимальний - 1000000грн. Суд відхиляє заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Виходячи з\~цих обставин,\~суд,\~беручи до\~уваги характер\~та глибину\~його фізичних,\~душевних страждань\~від одержаного\~профзахворювання,\~тривалість лікування,\~втрату можливості\~його повної\~трудової та\~соціальної реабілітації,\~що призвело\~до значних\~змін його\~життєвих зв`язків,\~та потребує\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~вважає,\~що наявні\~підстави для\~відшкодування моральної\~шкоди на\~користь позивача.\~Виходячи з\~міркувань розумності,\~виваженості та\~справедливості, враховуючи професійний маршрут позивача, зокрема його працю протягом 4 років в умовах впливу шкідливих факторів у відповідача, суд приходить до висновку, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 150000грн. за встановлені первинно 100% втрати професійної працездатності, які в подальшому залишились незмінними 100% із встановленням 1 групи інвалідності безстроково, що не перевищує граничного розміру, встановленого п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial