Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

[PERSON] , який діє в своїх інтересах та інтересах [PERSON] звернувся до суду з позовом до до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, про визнання права власності на частку будинку з господарськими будівлями та спорудами та стягнення понесених витрат на будівельно-ремонтні роботи, Позовна заява мотивована тим, що мати позивача - [PERSON] є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання від 11.06.2003 року. До цього будинок належав його дідові та бабі : [PERSON] та [PERSON] , які його збудували на початку 60-років минулого століття. В цьому будинку [PERSON] постійно проживав з дня народження (з 1971 р.), а з 1993 року зазначене житло було постійним та єдиним місцем проживання його сім`ї: дружини та двох дітей. На початку 70- років, після одруження батьків позивача, дід та баба виділили їм для проживання частину будинку (кімнату № 5) та було проведено невелику прибудову А-1. В зв`язку з чим, ця частина будинку була відокремлена, мала ізольований вихід, де і проживала нова сім`я. В 1993 р. мати [PERSON] зі своєю сім`єю (вітчим та спільний син) переїхали жити в отриману квартиру по вул. Д. Нечая , залишивши будинок. Позивач був прописаний в цій квартирі, оскільки як член сім`ї був вписаний в ордер на отримання квартири, проте залишився проживати в будинку, де потім і одружився. Оскільки дід з бабою та мати обумовили, що позивачу передається частина будинку, де він з своєю сім`єю постійно проживає, то він має виписатись з квартири та прописатися в будинку. За таких обставин в 2000 році [PERSON] прописався в будинку за місцем постійного проживання, а квартира згодом була приватизована вже без участі позивача. Таким чином, з 1993 року в даному будинку фактично постійно проживала родина, що складалась з сім`ї позивача та його діда та баби. Останні були інвалідами 1 групи, а тому потребували сторонньої допомоги, догляд за якими та утримання будинку та присадибної земельної ділянки здійснював позивач. В 2000 році позивач за власні кошти провів водопровід до будинку. Будинок був збудований на початку 60-х років минулого сторіч\-чя, за своїми технічними характеристиками потребував ремонту : потріскалися стіни, протікав дах, підлога потребувала ремонту та часткової заміни, були зіпсовані вікна, в приміщеннях прибудови А-1 була сирість та цвілість. Необхідність проведення таких робіт завжди визнавалась всіма членами сім`ї, в тому числі матір`ю [PERSON] , яка в 2003 році уклала з дідом та бабою договір довічного утримання та стала власником будинку. В подальшому за її згодою та під її контролем та за участю та контролем її чоловіка - [PERSON] , в період з 2004 до 2008 роки позивачем за його кошти та при особистій участі було проведено наступні будівельні та ремонтні роботи в будинку по [ADDRESS] : капітальний ремонт старої частини будинку (ремонт стін, заміна вікон, повністю перекриття будинку, встановлення нових фронтонів, водостоків, димохідної труби, влаштування вимощення навколо будинку); замість старої прибудови А-1 збудовано нову прибудову А-2, площею 46 кв. м, що складається з двох кімнат, кухні, ванни, коридору та ганку, та облаштованої системами водо-, газо-, електропостачання, теплої підлоги. Перероблена газифікація всього будинку, встановлено лічильники, встановлено огорожу по всьому периметру присадибної земельної ділянки та ворота. Після цього будинок становить дві відокремлені частини (квартири) в будинку на два окремих входи. Позивач з сім`єю постійно проживав в частині будинку, яка складалася із прибудови А-2 та кімнати № 2-5, а в іншій частині будинку проживали дід та баба, а після їхньої смерті квартиранти. Згодом між сторонами виник спір, вирішення якого було передано до суду в 2011-2013 роках. Проте оскільки прибудова не була оформлена - була відсутня будь-яка судова перспектива щодо визнання права власності. Нині позивач дізнався, що в 2015 році відповідач [PERSON] належно оформила прибудову, яка становить 17/25 частки, а стару частину будинку - 8/25 частки подарувала відповідачу [PERSON] . З часу оформлення прибудови, яку збудував позивач [PERSON] , у нього виникло право вимоги щодо визнання за позивачами права власності на частину будинку. А також позивач вважає, що договір дарування від 30.10.2015 року, згідно з яким відповідач [PERSON] подарувала [PERSON] 8/25 частину житлового будинку по [ADDRESS] є недійсним, оскільки договір порушує права неповнолітнього [PERSON] , а саме укладений без попереднього дозволу органів опіки та піклування та [PERSON] набув право власності на кімнату № 2-5, в якій позивач з дітьми проживає. На підставі таких доводів позивач [PERSON] просив суд визнати недійсним договір дарування від 30.10.2015 року, визнати за ним право власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що складається із прибудови літ. «А 2» (приміщення № 2-1; № 2-2; № 2-3; № 2-4), стягнути з відповідача [PERSON] понесені витрати на будівельно - ремонтні роботи в будинку в розмірі 157 880,20 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - адвокат Якименко О.О. позов підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в своєму письмовому відзиві позов не визнали. Заперечення відповідачів полягають у тому, що 11.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, згідно з яким передано у власність [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Надані позивачами накладні є досить сумнівними і не можуть підтверджувати витрати на будівництво позивачів. Письмової згоди на проведення переобладнання та добудову житлового будинку, як це вимагає законодавство України, [PERSON] ні [PERSON] , ні [PERSON] не давала. Газифікацією будинку займався за життя [PERSON] , а вже після його смерті - [PERSON] . Це ж стосується водопостачання і водовідведення. З 2003 року [PERSON] була єдиним власником будинку [ADDRESS] , а з 30.10.2015 року будинок перебуває у спільній частковій власності [PERSON] (17/25) та [PERSON] (8/25). Ні [PERSON] , ні [PERSON] жодного відношення щодо права власності на зазначене будинковолодіння не мали і не мають. Позивач [PERSON] уже звертався до суду з такою позовною вимогою до [PERSON] і йому відмовлено у задоволенні позову. Зі змісту рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.01.2013 року вбачається, що [PERSON] стверджував про ремонтні та будівельні роботи, які проводились в інший період, тобто з 2004 року по 2007 рік. Пунктом 4 Договору дарування від 30.10.2015 року визначено, що внаслідок укладення цього Договору не буде порушено прав та законних інтересів неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних чи обмежено дієздатних та інших осіб, що мають право на користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, 8/25 якого відчужується, чи які зареєстровані у вказаному будинку. Це вказує на те, що Договір дарування від 30.10.2015 року жодним чином не порушує житлових прав неповнолітніх осіб. Крім того, неповнолітній [PERSON] , як користувався житлом, яке належить на праві власності [PERSON] , так і продовжує ним користуватись по теперішній час. Перешкод у його користуванню нерухомістю відповідачі [PERSON] та [PERSON] не чинять. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Самородова О.П. в письмовому відзиві на позовну заяву [PERSON] зі зміненим предметом позову та в своїх поясненнях в судовому засіданні підтвердила вищевказані заперечення відповідачів та доповнила, що хоча і право власності [PERSON] на добудову зареєстровано в 2015 році, проте [PERSON] звернувся до суду через 5 років з часу ,коли він дізнався як він вважає про порушення права власності, тобто сплив строк позовної давності. Так, [PERSON] знав, про те, що [PERSON] оформила право власності на збудовані нею житлові приміщення прибудови по [ADDRESS] , ще в 2013 році, оскільки він в лютому 2013 року звертався з заявою про перегляд рішення суду касаційної інстанції у зв`язку з нововиявленими обставинами, якими вважав введення житлових приміщень прибудови в експлуатацію, що підтверджується Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 травня 2013 р. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета позову на стороні позивача - Служби у справах дітей Вінницької міської ради позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування підтримала. Згідно з її поясненнями відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних громадян» та ст. 177 СК України всі дії в інтересах дитини повинні вчинятись з дозволу органу опіки і піклування. Сторони договору дарування від 30.10.2015 р. мали б звернутися до органу опіки і піклування, але цього не зробили. На думку представника третьої особи при укладенні договору дарування від 30.10.2015 р. були порушені права дитини [PERSON] . Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків [PERSON] , [PERSON] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дослідивши письмові докази в справі та оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Договором довічного утримання від 11.06.2003 року, технічним паспортом на житловий будинок від 14.11.2002 року встановлено, що [PERSON] набула у власність житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Загальна площа жилого будинку з прибудовою складала 57,9 кв.м, житловою площею - 40,0 кв.м. Технічними паспортами на житловий будинок від 14.11.2002 року та від 04.08.2011 року, висновком експерта №429 за результатами проведення оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи від 07.12.2018 року встановлено, що в будинку по [ADDRESS] замість прибудови А-1, яка складалася з двох приміщень площею 14,7 кв.м, побудована прибудова А-2, площею 46 кв.м, що складається із приміщень № 2-1; №2-2; №2-3; №2-4 ; прибудова літ. «А2» (приміщення № 2-1; № 2-2; № 2-3; № 2-4) становить 68% від домоволодіння по [ADDRESS] ; прибудови літ. «А2» (приміщення № 2-1; № 2-2; № 2-3; № 2-4) та приміщення №2-5 становлять 74% від вказаного домоволодіння; вартість будівельних та ремонтно-будівельних робіт у житловому будинку по [ADDRESS] : в приміщенні №1-1 , № 1-2 , №1-3 - 48 859,20 грн.; в приміщенні №2-5 - 45 615,60 грн.; встановлення огорожі, благоустрою та покрівлі - 126 810,80 грн. Рік побудови прибудови А2 - 2014. Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.04.2015 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.04.2015 року встановлено, що [PERSON] 01.04.2015 року видано свідоцтво про право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , загальною площею 89,4 кв.м, житловою 50,4 кв.м, право власності на яке зареєстровано в державному реєстрі 01.04.2015 року. Цим же документом встановлено, що площа прибудови А2 ввійшла в площу житлового будинку і надалі позначалася під однією літерою «А». Договором дарування від 30.10.2015 р., інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 10.03.2017 р. встановлено, листами КП «Вінницьке БТІ» від 17.03.2015 року № 1086, від 07.10.2015 року № 4255, встановлено, що 30.10.2015 р. [PERSON] подарувала [PERSON] 8/25 часток житлового будинку, загальною площею 43,4 кв.м, житловою 31,5 кв.м, а на інші 7/25 часток, загальною площею 46 кв.м, що відповідає прибудові А2, 30.10.2019 року зареєстровано право власності за [PERSON] Записами в паспортах, довідці про склад сім`ї від 22.03.2017 року № 225, рішенням Вінницького міського суду від 27.10.2014 року встановлено, що в будинку по [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] - з 15.02.2000 р., [PERSON] - з 15.06.1994 р., [PERSON] - з 07.03.2004р., [PERSON] - з 23.08.2013 року. Допитані в судовому засіданні свідки дали такі показання. Свідок [PERSON] розповів по те, що за домовленістю з [PERSON] , він разом з бригадою у кількості трьох осіб виконували такі будівельні роботи по всьому будинку по [ADDRESS] внутрішня штукатурка (стіни, стеля ), стяжка підлоги, гіпсокартонна обробка кімнат, малярні роботи тощо. Оплату здійснював [PERSON] - спочатку аванс, a потім остаточний розрахунок, будівельні матеріали доставляв [PERSON] Свідок [PERSON] розповіла про те, що в 2005-2006 роках за домовленістю з [PERSON] виконувала ремонтні роботи в будинку по вул.Щукіна, а саме здійснювала шпаклівку стін, віконні відкоси, малярні роботи тощо. Будинок на два входи, половина будинку належала [PERSON] , який казав, що так мама вирішила. Коли виконувала роботи, то приїжджав вітчим з матір`ю [PERSON] , вони дивилися на ремонтні роботи, ніяких зауважень не було. Будівельні матеріали завозив [PERSON] , він же розраховувався. Свідок [PERSON] дав показання про те, що біля півтора тижня працював на підставі домовленості з [PERSON] , повністю замурував два фронтони в будинку, зробив піддашки, ринви тощо. Разом з ним була бригада - чотири чоловіка. Як він зрозумів, [PERSON] робив прибудову для себе, він говорив, що це добудова для житла його сім`ї. На той час крім [PERSON] були його дружина, діти та бабця, і всі вони схвалювали ремонт. [PERSON] оплачував роботи, він і забезпечував будівельними матеріалами. Свідок [PERSON] показав, що на прохання [PERSON] у складі бригади з трьох чоловік, вони два місяці робили фундамент та коробку добудови до будинку. Також виконували усі земельні роботи, фундамент був з блоків, стіни з цегли. Будівельні матеріали були [PERSON] , він і розраховувався з будівельниками. Знали, що добудова зводилася для [PERSON] . Свідок [PERSON] показав, що він протягом трьох місяців за домовленістю з [PERSON] виконував для нього будівельні роботи: відкоси, стяжка, перештукатурка, електропроводка, стеля (гіпсокартон), утеплення мінеральною ватою, під покрівлею утеплення, стелили підлогу даху, зовнішні відкоси, шпаклівка, фарбування, робоча стінка на кухні, освітлення, проводка. Будівельні матеріали привозив [PERSON] , він оплачував роботу. Ремонтні роботи робив [PERSON] для себе і своєї сім`ї, з якою він проживав в новій частині будинку (добудові). Це було його житло, як розумів свідок воно йому належить. Вклад [PERSON] в ремонт - значний, будівельних матеріалів було багато і вони не були дешеві. Допитаний як свідок позивач [PERSON] підтвердив те, що викладено в позовній заяві. Окремо свідок показав, що добудова та інші ремонтні роботи здійснювалися ним та за його кошти, за згодою з його матір`ю [PERSON] - відповідачем у справі. Зокрема, мати йому говорила, що добудова - це "все твоє". Свідок [PERSON] дав показання про те, що ремонтні роботи, добудова до будинку робилися за кошти його та [PERSON] - відповідача у справі. Він з відповідачем проживали з 2000 року в квартирі, а в будинку по [ADDRESS] , позивач з сім`єю та дід та баба - батьки відповідача [PERSON] Добудова починалася будуватися з 2004 року, закінчена в 2007 році, в цій добудові постійно жив позивач з сім`єю. Добудова зводилася також за кошти позивача [PERSON] А також підтвердив об`єм будівельних робіт, на які посилається позивач. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] в частині, що ремонтні роботи, добудова робилися за кошти його та [PERSON] - відповідача у справі, які спростовуються іншими доказами та частково його ж показаннями, а також суд приймає до уваги ту обставину, що свідок є вітчимом позивача та знаходиться з ним в спірних відносинах. Свідок [PERSON] показала, що все будували свекор та свекруха, раніше з [PERSON] вони жили в старій прибудові будинку, а в будинку жили баба з дідом - батьки свекрухи. Прибудова їх не задовольняла, не було води, сирість тощо, а тому вирішили збудувати нову прибудову. Так і помалу і побудувалися. На той час була мала дитина, а [PERSON] мав вантажний автомобіль, надавав ним послуги і таким чином заробляв. Завжди не тільки прибудову, але і весь будинок, прибудинкову територію самі утримували. До 2016 року проживали в добудові та одній із кімнат будинку разом з двома дітьми, в тому числі неповнолітнім [PERSON] . Десь в кінці 2016 року почалися неприязні відносини, які призвели до того, що в 2018 році розірвали шлюб. Наразі свідок живе в будинку по [ADDRESS] , їй надає житло відповідач. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON] в частині, що все будували свекор та свекруха, оскільки це спростовується як іншими доказами, так і частково показаннями самого свідка, а також суд приймає до уваги те, що свідок є колишньою дружиною позивача та знаходиться з ним у неприязних відносинах. Робочим проектом водопостачання по [ADDRESS] , договором №10478 про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 10.09.2001 року доведено проведення водопостачання в будинок, замовник [PERSON] Видатковою накладною № Нат-000220 від 09.04.2007 року доведено, що [PERSON] придбав на суму 5400,53 грн. товари для водозабезпечення. Накладною № 732 від 23.07.2007 року підтверджується, що [PERSON] придбав цемент (6 т) на суму 3900,00 грн., цеглу (8 000 шт.) на суму 6000,00 грн., шифер (110 шт.) на суму 6270,00 грн. Накладною № 983 від 16.09.2007 року підтверджується, що [PERSON] придбав товари для утеплення будинку на суму 12341,70 грн. Видатковою накладною №172 від 06.10.2007 року підтверджується, що [PERSON] придбав товари для опалення будинку на суму 7507,09 грн. Накладною № 1104 від 10.10.2007 року підтверджується, що [PERSON] придбав двері броньовані на суму 1980,00 грн. та плитку керамічну (57 шт.) на суму 4845,00 грн. Видатковою накладною №Нат-000292 від 12.10.2007 року підтверджується, що [PERSON] придбав товари для газозабезпечення на суму 7393,21 грн. Суд критично оцінює доводи відповідачів про те, що надані позивачами накладні є досить сумнівними і не можуть підтверджувати витрати на будівництво. Це спростовується самим змістом накладних, дата їх видачі співпадає з часом будівництва прибудови, матеріали, які значаться в накладних відповідають тим роботам, які зазначали в судовому засіданні свідки. А також суд в судовому засіданні дослідив витребувані з архіву Староміського районного суду м. Вінниці матеріали справи № 2-1495/11р. за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа : Виконавчий комітет Вінницької міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку та визнання права забудови чужої земельної ділянки (суперфіцію). Матеріали цієї справи містять вищевказані накладні та загалом підтверджують теперішні доводи позивача щодо його участі в будівництві прибудови А2 до будинку по [ADDRESS] та виконання інших ремонтних робіт. Таким чином в судовому засіданні доведено, що позивач [PERSON] , який постійно з сім`єю проживав з 1993 року в будинку по [ADDRESS] , який спочатку належав на праві власності його діду та бабі, а потім з 2003 року - його матері та з метою покращення своїх житлових умов, побудував в 2004 році прибудову А-2, площею 46 кв.м, що складається із приміщень № 2-1; №2-2; №2-3; №2-4, яку облаштовував (оздоблював) до 2008 року. Власник будинку - його матір [PERSON] такі дії схвалювала, оскільки не лише знала про будівництво, але і слідкувала за ним, погоджувалась з діями сина аж до узаконення прибудови - реєстрації права власності на прибудову в 2015 році. Тобто власник будинку погодилася з тим, щоб її член сім`ї - позивач [PERSON] добудував до її будинку прибудову для створення власного житла, тобто став співвласником будинку. Згідно з ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України "Про власність" (чинний на 2004 рік) - майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При визначенні розміру вкладу позивача в будівництві, суд виходить з тієї обставини, що оскільки у сторін не було домовленості щодо розміру часток у будівництві, а тому береться до уваги розмір вкладу позивача (ступінь його участі) у будівництві. Згідно з Висновком експерта №429 за результатами проведення оціночно - будівельної та будівельно - технічної експертизи від 7 грудня 2018 року, - прибудова літ. «А2» (приміщення № 2-1; № 2-2; № 2-3; № 2-4) становить 68% від домоволодіння по [ADDRESS] . Відповідно ч.2 ст.357 ЦК України, якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбанні (виготовленні, спорудженні) майна. Відповідно до п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», розглядаючи позови, пов`язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України (далі - СК)); майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Для визначення члена сім`ї можуть використовуватись їх ознаки, наведені у статті 3 СК, статті 1 Закону України від 7 квітня 2011 року № 3206-VI "Про засади запобігання і протидії корупції"; квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду"); майно, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, відповідно до закону (стаття 6 Закону України від 15 травня 2003 року № 742-IV "Про особисте селянське господарство"). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Отже, якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається з урахуванням вкладу кожного із співвласників у придбання (виготовлення, спорудження) майна. Згідно з пунктами 5, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22.12.95 року « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України; майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Передбачені Законом "Про власність" положення щодо спільної власності громадян на майно, набуте внаслідок їх спільної праці, поширюються на придбання його як при веденні особистого підсобного господарства, в тому числі членами колишнього колгоспного двору, так і в інших випадках. Згідно з цими положеннями право на майно може бути визнано не лише за громадянами, які є родичами, а й за іншими особами, коли буде встановлено, що вони входили до складу сім`ї і брали трудову участь у його придбанні. Згідно з п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 04.10.1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» відповідно до ст.12 Закону України "Про власність" у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно із ст.17 ЗК і ст.14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі статтями 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв`язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім`ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Суд критично відноситься до доводів відповідачів, що позивач [PERSON] уже звертався до суду з такою ж позовною вимогою до [PERSON] і йому відмовлено у задоволенні позову. Суд у судовому засіданні дослідив витребувані з архіву Староміського районного суду м. Вінниці матеріали справи № 2-1495/11р. за позовом [PERSON] до [PERSON] третя особа : виконавчий комітет Вінницької міської ради про визнання права власності на частину житлового будинку та визнання права забудови чужої земельної ділянки (суперфіцію), де рішенням суду від 02.08.2012 року, залишеним без змін апеляційною інстанцією, визнано за позивачем право власності на прибудову. Проте позовна вимога стосувалася визнання права власності на самочинну прибудову на умовах суперфіції, і у зв`язку з цим рішення суду в касаційному порядку було скасовано. На даний час в судовому засіданні встановлено, що право власності на прибудову зареєстровано відповідно до закону за відповідачем [PERSON] в 2015 році. Ця обставина підтверджується вищевказаними доказами та визнається сторонами в справі. Тому позов не є тотожним раніше заявленому. Доводи відповідачів про те, що письмової згоди на проведення переобладнання та добудову житлового будинку не надавали не грунтується на вимогах закону. Зокрема, згідно з ч.4 ст.368 ЦК України виникнення спільної сумісної власності не пов`язується з наявністю чи відсутністю письмової згоди. Суд критично відноситься до доводів представника відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності. Як вище доведено, право власності на прибудову виникло у відповідача [PERSON] в 2015 році. А позивач звернувся до суду з позовом в березні 2017 року. Так, згідно з ч.2 ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. ч. 1,2 ст.5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Крім цього, відповідно до п.37 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»,- з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Оскільки позови про визнання права власності, що пред`явлені на підставі статті 392 ЦК, пов`язані з невизначеністю відносин права власності позивача щодо свого майна, то на ці позови не поширюються правила про позовну давність. Тому позовні вимоги в частині визнання права власності на 68/100 частки будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , що складається із прибудови літ. «А 2» (приміщення № 2-1; № 2-2; № 2-3; № 2-4) є обгрунтованими. Позивачем не доведено те, що він має право на відшкодування матеріальної компенсації за виконання ним ремонтних робіт у будинку. Як встановлено в суді, позивач за погодженням (домовленістю) з власником будинку - відповідачем [PERSON] здійснював усі будівельні роботи. Ця домовленість не включала виконання будівельних робіт на платній основі, окрім як створити собі житло з прибудови. А тому позовна вимога про стягнення з відповідача [PERSON] понесених витрат на будівельно - ремонтні роботи в будинку в розмірі 157 880,20 грн. задоволенню не підлягає. В судовому засіданні дослідженими доказами доведено, що на момент дарування 8/25 часток житлового будинку, а саме, станом на 30.10.2015 р., у будинку проживав, в тому числі і в кімнаті №2-5, яка ввійшла в склад обдарованого майна, неповнолітній [PERSON] , [INFO] . Цю обставину визнали відповідачі, які зазначили у відзиві, що «Неповнолітній [PERSON] , як користувався житлом, яке належить на праві власності [PERSON] , так і продовжує ним користуватись по теперішній час». Разом з тим попередній дозвіл органів опіки та піклування на укладення договору дарування відсутній. Згідно із ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Згідно з ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. А тому позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 30.10.2015 року підлягають до задоволення. По справі позивач сплатив судовий збір у розмірі 3304 грн., витрати на оплату судової експертизи 8900 грн. (платіжне доручення від 12.01.2018 р.) та на оплату правничої допомоги 10000 грн. (квитанція від 11.03.2017 року, довідка адвоката від 05.12.2019 року). Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та з врахуванням часткового задоволення позовних вимог (2/3 від заявлених), судові витрати стягуються частково : 2200,46 грн. судового збору, 6660 грн. на оплату правничої допомоги та Ѕ оплати судової експертизи - 4450 грн.

Outcome: partial