Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний Гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»), в якій просить суд стягнути з Відповідача на свою користь суму моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя у розмірі 60 000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він пропрацював на підприємстві Відповідача 14 років 2 місяці в умовах впливу шкідливих факторів. Внаслідок недосконалості робочих місць отримав професійне захворювання з діагнозом хронічна дискогенна попереко-крижова полірадікулопатія з вираженим статико динамічним порушенням та больовим синдромом. Відповідно до акту розслідування причин хронічного захворювання, причиною професійного захворювання стала робота машиніста бульдозера в умовах високих параметрів вібрації, нахилів тулуба та піднімання важкостей. Первинним оглядом МСЕК вперше стійка втрати працездатності встановлена у 1998 році. З 01.06.2005 року залишено 60% втрати працездатності та третя група інвалідності безстроково. У звязку із чим він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У звязку із ушкодженням здоровя було порушено та порушуються нормальні життєві звязки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Він не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомофорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалось і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. Після втрати працездатності, у нього змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, однак його здоровя не покращується. Таким чином, самим фактом втрати професійної працездатності у звязку з професійним захворюванням йому спричинена моральна шкода, яка згідно ст. 237-1 КЗпП України може бути відшкодована одноразово за рахунок відповідача. В судове засідання позивач та його представник не зявились, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують (а.с. 29). Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник відповідача неодноразово надавав суду письмові клопотання про відкладення розгляду справи 21.05.2018 р., (а.с.24), 09.07.2018 р. (а.с.31), та 10.09.2018 року в черговий раз надав заяву про відкладення у звязку із зайнятістю у іншому процесі. Так, в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України"). Доводи представника відповідача щодо неможливості з'явитися у судове засідання, у зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому процесі, судом не беруться до уваги, оскільки Відповідачем у справі є юридична особа. Відповідно до положень ч.3 ст. 58 ЦПК України юридична особа бере участь у справі через свого керівника або члена виконавчого комітета уповноваженого діяти від її імені відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник, у зв'язку з чим відповідач міг направити до участі у справі іншого представника. Суд зауважує, що дана цивільна справа перебуває у провадженні суду з 19 квітня 2018 року (а.с.1). Повноважний представник відповідача, не маючи змоги з'явитись у судове засідання, мав можливість заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Крім того, матеріали справи містять письмові пояснення представника відповідача щодо позову, в яких просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення з ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», оскільки Позивачем не доведено, що були будь-які незаконні дії чи бездіяльність Відповідача, що могли бути причиною профзахворювання та моральних страждань позивача. Під час прийняття на роботу Позивач був ознайомлений із картою умов праці, тобто Позивач заздалегідь знав про всі небезпечні ризики виробництва та свідомо прийняв рішення працювати на підприємстві Відповідача. Тривалий стаж у несприятливих умовах праці також залежав від волі працівника. Відповідачем було забезпечено дотримання прав позивача на охорону праці у шкідливих та важких умовах праці шляхом забезпечення спецодягом, спецвзуттям, санітарно-побутовим приміщенням тощо. Однак, позивач, будучи належним чином обізнаним про важкі умови праці, та будучи належним чином забезпеченим спецодягом та спецвзуттям, засобами індивідуального захисту згідно з галузевими нормами, знехтував обовязком, покладеним на нього законодавством з охорони праці, ат усвідомлюючи наявність на його робочому місці особливо-шкідливих виробничих факторів не повідомив адміністрацію підприємства про наявність у нього проблем зі здоровям та не вжив заходів щодо переведення його на іншу роботу зі звичайними умовами правці. Крім того, Позивач отримував пільги та компенсації, додаткову оплачувану відпустку, пільговий стаж. Крім того, Позивачем не надано жодних доказів щодо фізичних та моральних страждань. Відповідно до наданих Позивачем довідок МСЕК Позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності та потребу у додаткових видах медичного лікування. Але дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання у зазначених довідках відсутні. Таким чином посилання Позивача у позові щодо втрати нормальних життєвих звязків не підтверджено, а отже є безпідставними та необґрунтованими. Також, при аналогічних обставинах з Відповідача як правило стягуються менші суми, а саме 15 000 грн. 27 000 грн. З огляду на наведене сума визначена позивачем є завищеною (а.с. 32-34). Враховуючи вище викладене та строки розгляду справи передбачені ст. 210 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутністю сторін за наявними письмовими матеріалами справи. У звязку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, приходить до таких висновків. Як встановлено судом, згідно до записів в трудовій книжці позивач 27.02.1984 року був прийнятий в кар'єр 1-2 машиністом бульдозера 5 розряду ділянки врутрішньокарєрного транспорту Криворізького Державного Центрального Гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК». 28.09.1999 року Позивач звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням за станом здоровя (зворот а.с. 13 та а.с.14). Актом розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння) від 23.04.1998 року встановлено, що Позивач працював на підприємстві Відповідача 14 років 2 місяці, причиною професійного захворювання зазначено вібрації, параметри якої на робочому місці машиніста бульдозера складає 118/112 ДБ при гранично-допустимій 116/112, робоча поза 70% при нормі 25% з метою ліквідації та запобігання професійним захворюванням запропоновано перевести [PERSON] на іншу роботу, не звязану з цією вібрацією, підніманням важкостей і позою (а.с.10-11). При огляді ЛТЕК 25.05.1998 року [PERSON] вперше у звязку із трудовим каліцтвом встановлено втрату професійної працездатності 50% з 18.05.1998 року до 01.06.1999 року (а.с. 7). При повторному огляді МСЕК 23.05.2005 року та згідно довідки МСЕК від 25.05.2018 року позивачу повторно встановлено 60 % втрати професійної працездатності безстроково у звязку з професійним захворюванням та ІІІ група інвалідності з 01.06.2005 року безстроково (а.с. 8-9). Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 14 жовтня 1992 р. №2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 153 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 173 КЗпП України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний відповідно до законодавства відшкодувати працівникові шкоду, заподіяну йому каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків. Позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено 50% втрати професійної працездатності у 1998 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоровя внаслідок професійного захворювання, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції чинній станом на грудень 1998 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше пяти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати(п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18615,00 грн., а максимальний 744600,00 грн. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди повязують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням на виробництві позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у 1998 році у розмірі 50%, з 2005 року встановлено 60% втрати професійної працездатності та інвалідність ІІІ групи безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, потребує медикаментозного лікування у звязку з отриманим захворюванням відчуває фізичний біль, тому суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на її відшкодування. Стосовно визначення розміру відшкодування моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується засадами розумності, виваженості та справедливості, враховуючи розяснення викладені у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Так, судом враховано характер отриманого професійного захворювання, визнання позивача інвалідом ІІІ групи безстроково, відсоток втрати ним професійної працездатності у розмірі 60%, тривалість роботи на підприємстві відповідача - 14 років 2 місяці, стан здоровя, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що компенсація моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоровя повязаним з виконанням ним трудових обовязків, буде достатньою та не призведе до збагачення позивача за рахунок відповідача. Враховуючи викладене, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. Згідно положення ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, враховуючи, що Позивач був звільнений від сплати судового збору, тому з ПрАТ «ЦГЗК» на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial