Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-27 00:00:00

16 січня 2015 року [PERSON] звернулася до Золочівського районного суду Харківської області з відповідною позовною заявою, в якій просить скасувати наказ про звільнення та поновити [PERSON] на посаді головної медичної сестри комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» з 31 грудня 2014 року; стягнути з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу з 31 грудня 2014 року по день ухвалення рішення, стягнути з комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня» на користь [PERSON] 20000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивує тим, що 08 вересня 2014 року вона була прийнята на посаду головної медичної сестри до комунального підприємства «Золочівська центральна районна лікарня», хоча на той час в неї закінчився час дії свідоцтва про проходження підвищення кваліфікації, через що при прийнятті на роботу позивача було включено до графіку підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів, які були обовязковими для її роботи на лютий 2015 року. Тобто про відсутність необхідного свідоцтва роботодавцю було відомо при прийнятті її на роботу. Проте 30 грудня 2014 року позивач була незаконно, на її думку, звільнена з мотивуванням - через невідповідність займаній посаді та відсутність вакантної посади. Позивач зауважує, що, приймаючи відповідне рішення про звільнення, відповідач не надав позивачу можливості перевестися на іншу вакантну посаду, які були в наявності. Крім того, пройти курси підвищення кваліфікації раніше, ніж передбачено графіком, вона не мала можливості. Засідання профспілкового комітету по питанню надання дозволу на її звільнення відбулося суто формально. Зауважила також, що за період роботи вона була неодноразово нагороджена за успіхи в роботі, не отримувала жодних зауважень, а через незаконне звільнення зазнала моральних страждань, які оцінює у 20000 гривень. Позивач у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила розгляд справи здійснювати за її відсутності на підставі наданих доказів. Відповідач [PERSON] підприємство «Золочівська центральна районна лікарня» та третя особа [PERSON] в судове засідання не зявилися, своїм правом на надання письмових заперечень не скористалися. Письмово свою позицію по справі іншим чином не висловили, за час розгляду справи з 16 січня 2015 року по 23 лютого 2017 року витребувані судом докази не надали. Про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином. З наданої суду заяви [PERSON] вбачається, що остання перебуває на лікарняному, через що в черговий раз просить перенести розгляд справи. Водночас в матеріалах справи наявні три доручення на участь у справі в якості представників відповідача та третьої особи уповноважених представників. Відтак, враховуючи необхідність дотримання прав, в том числі позивача на розумні строки розгляду справи, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та ухвалює рішення на підставі наявних доказів, в межах позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30 червня 1975 року Скрипці [PERSON] медичним училищем №1 видано диплом серії Э-І №144291 за медсестринською спеціальністю. Наказом №82 від 08 вересня 2014 року т.в.о. головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] [PERSON] прийнята на роботу до вказаного підприємства на посаду головної медичної сестри з 08 вересня 2014 року. Наказом №220 від 30 грудня 2014 року головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] із формулюванням «у звязку з виявленою невідповідністю виконуваної роботи внаслідок недостатньої кваліфікації та у звязку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду (відсутність вакантної посади)» з посади головної медичної сестри КП «Золочівська ЦРЛ» за п. 2 ст. 40 КЗпП України звільнена [PERSON] з 30 грудня 2014 року із виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку. Підставою для звільнення зазначені довідка Департаменту охорони здоровя від 26 грудня 2014 року №К-3204-07, згода профспілкового комітету від 30.12.2014 року. Відомості про вказані накази №82 та №220 містяться у трудовій книжці [PERSON] записи №14 та 15. Трудова книжка містить примітку про зміну прізвища володільця з Скрипка на Борох на підставі свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ №419498. За попередніми записами у трудовій книжці [PERSON] остання з 01 квітня 2009 року по 30 вересня 2011 року працювала у КП «Золочівська ЦРЛ» на посаді медреєстратора архіву. За період з 2011 по 2014 рік відомості про роботу у трудовій книжці відсутні. З плану заявки на курси підвищення кваліфікації молодших медичних спеціалістів на 2015 рік, затвердженого тво Головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] вбачається, що [PERSON] є першою у списку осіб, відряджених до відповідних курсів з визначеною датою 17 лютого 2015 року. З наданого суду посвідчення №5416/2008, виданого [PERSON], вбачається, що остання 04 березня 2008 року пройшла атестацію в атестаційній комісії при Головному управлінні охорони здоровя [PERSON] обласної державної адміністрації і наказом Головного управління охорони здоровя [PERSON] обласної державної адміністрації від 31 березня 2008 року №152-к їй присвоєно (підтверджена) кваліфікаційна категорія вища сестринська справа. Посвідчення містить відмітку про дійсність до 30 листопада 2012 року. Відповідно до копії трудової книжки [PERSON] остання згідно наказу №2 від 06 січня 2015 року переведена на посаду медичної сестри анестезіологічного відділення у КП «Золочівська ЦРЛ». З довідки Пенсійного фонду України ( форми ОК-5 ) від 21 січня 2016 року про індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] вбачаються відомості про страхувальників застрахованої особи. Так, КП «Золочівська ЦРЛ» здійснила виплати [PERSON] у вересні 2014 року на суму 2480,90 гривень, у жовтні 2014 року на суму 3032,21 гривень, у листопаді 2014 року на суму 3210,58 гривень, у грудні 2014 року на суму 5930,45 гривень. З наданої суду копії колективного звернення колективу терапевтичного відділення КП «Золочівська ЦРЛ» вбачається, що колектив звернувся до голови [PERSON] обласної державної адміністрації з метою вжиття заходів реагування до виконуючої обовязки головного лікаря [PERSON] та головної медичної сестри [PERSON] щодо неналежної, на їх думку, організації роботи медичної установи, порушення встановлених санітарно-гігієнічних норм та трудового законодавства. За вказаним зверненням отримувачем, в особі Департаменту охорони здоровя [PERSON] обласної державної адміністрації, було ініційовано комісійну перевірку, за результатами якої надано довідку щодо перевірки фактів, викладених у колективному зверненні працівників терапевтичного відділення КЗОЗ «Золочівська центральна районна лікарня». Так, зокрема у довідці зазначено, що з 2009 по 2014 роки [PERSON] не працювала на посадах молодших спеціалістів з медичною освітою, кваліфікаційну категорію не має, перерва роботи на посаді молодших спеціалістів з медичною освітою складає більше 5 років. У представленій посадовій інструкції [PERSON], з якою вона особисто ознайомлена, в кваліфікаційних вимогах також зазначено, що головна сестра медична повинна мати курси підвищення кваліфікації та кваліфікаційну категорію, яких в неї немає. Виконання своїх посадових обовязків з боку головної медичної сестри [PERSON] по факту було направлено не на здійснення управлінської, лікувально-профілактичної, адміністративно-господарської діяльності закладу та організації роботи середнього і молодшого медичного персоналу, а здебільшого на розправу з неугодними працівниками, добір та розстановку своїх кадрів. Комісією сформовано висновок з рекомендацією поставити питання про невідповідність займаних посад, в тому числі головної медичної сестри [PERSON] При вирішенні спору суд виходить з того, що спірні правовідносини врегульовані положеннями Конституції України, Цивільного кодексу України, Кодексу законів про працю України, Податкового кодексу України, судом також прийнято до уваги постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року, та «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9, листи Мінсоцполітики від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13, від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13, від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13, від 05.08.2016 р. N 11535/0/14-16/13 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014, 2015, 2016, 2017 роки, постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженому наказом Міністерства Охорони Здоров'я України від 29.03.2002 n117 та погодженому Міністерством Праці та Соціальної Політики України. Статтею 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується право від незаконного звільнення, право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 2 статті 40 Кодексу законів про працю України встановлює, що трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Пункт 21 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 № 9 визначає, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч.2 ст.40 КЗпП. Висновки атестаційної комісії щодо кваліфікації працівника підлягають оцінці у сукупності з іншими доказами по справі. У Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженому наказом Міністерства Охорони Здоров'я України від 29.03.2002 n117 та погодженому Міністерством Праці та Соціальної Політики України визначені, кваліфікаційні вимоги до головної медичної сестри: неповна вища освіта (молодший спеціаліст) або базова вища освіта (бакалавр) за напрямом підготовки "Медицина", спеціальністю "Сестринська справа". Підвищення кваліфікації (цикли удосконалення тощо). Наявність посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності. Стаж роботи за фахом не менше 5 років. Стаття 235 Кодексу законів про працю України передбачає, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Стаття 237-1 Кодексу законів про працю України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Стаття 23 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди. Так, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1167 ЦК України передбачені підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, так моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих). Підпункт 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України встановлює, що податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов'язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу. Останній абзац п. 6 Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вказує, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Статті 10, 59, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем в якості доказу належного виконання своїх обовязків як головної медичної сестри надано численні почесні грамоти та подяки (а.с.31-38) за попередній період її роботи у КП «Золочівська ЦРЛ» до 2011 року. Суд вважає вказані докази неналежними доказами, так як вони не стосуються періоду її роботи, що є предметом розгляду в даній цивільній справі, тобто з 08 вересня 2014 року по 30 грудня 2014 року. Відтак, при ухваленні рішення суд не приймає до уваги вказані документи та не покладає їх у основу прийнятого рішення. В порушення вимог ст.ст.10,27, 59, 60 ЦПК України відповідач, в ході розгляду справи, своїм правом на надання доказів на спростування або визнання тверджень позивача не скористався, хоча не був позбавлений такої можливості, так як про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином на протязі всього часу розгляду справи з 2015 по 2017 роки. Відтак, аналізуючи виниклі правовідносини на предмет дотримання наведених вимог законодавства, розглядаючи справу, виходячи з наявних доказів, суд встановлює, що [PERSON] 08 вересня 2014 року була прийнята на роботу на посаду головної медичної сестри КП «Золочівської ЦРЛ», хоча в порушення кваліфікаційних вимог до головної медичної сестри, визначених у Довіднику кваліфікаційних характеристик професій працівників Випуск 78 «Охорона здоров'я», затвердженому наказом Міністерства Охорони Здоров'я України від 29.03.2002 n117 та погодженому Міністерством Праці та Соціальної Політики України, вона не мала необхідного посвідчення про присвоєння (підтвердження) кваліфікаційної категорії з цієї спеціальності, а перерив в її роботі за фахом становив більше 5 років. При прийнятті її на роботу вказані обставини були відомі роботодавцю, в тому числі з цих підстав [PERSON] була першою включена до графіку на проходження відповідних кваліфікаційних курсів головним лікарем установи. За змістом п. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України підставою для розірвання трудового договору є виявлена невідповідність працівника займаній посаді внаслідок недостатньої кваліфікації. Тобто неякісне виконання роботи, неналежне виконання функціональних обовязків можуть вважатися виявленою невідповідністю займаній посаді тільки у разі, якщо вони викликані недостатньою кваліфікацією та за відсутності вини працівника в неналежному виконанні посадових обовязків. Разом з тим, якщо працівник був прийнятий на роботу без наявності документа про освіту, передбаченого кваліфікаційними вимогами, він не може бути звільнений з роботи через відсутність такого документа за зазначеною статтею, тому що роботодавцю про таку невідповідність було відомо й раніше при прийнятті працівника на роботу. Відтак, звільнення позивача [PERSON] з підстав невідповідність займаній посаді, при незмінному обсязі кваліфікації із моменту прийняття її на роботу не може бути визнано законним. В тому числі з тих підстав, що усунення вказаних обставин не залежало від волі позивача, яка за графіком мала відвідати відповідні курси підвищення кваліфікації у лютому 2015 року. Тобто встановлені адміністрацією підприємства порушення по суті є загальною оцінкою роботи працівника за відсутності конкретних фактів неналежного виконання ним трудових обовязків саме через недостатню кваліфікацію. Крім того, суд, виходячи з наданих доказів, вважає, що позивачем доведено той факт, що в порушення вимог ч. 2 ст. 40 Кодексу законів про працю України їй не було запропоновано вакантну посаді перед звільненням, хоча вона була в наявності у медичній установі. Вказаний висновок суду ґрунтується на наданій суду копії трудової книжки колишнього працівника ЦРЛ - [PERSON] Остання згідно наказу №2 від 06 січня 2015 року, тобто через 6 днів після звільнення позивача була переведена на посаду медичної сестри анестезіологічного відділення у КП «Золочівська ЦРЛ». За таких обставин звільнення позивача наказом №220 від 30 грудня 2014 року головного лікаря КП «Золочівська ЦРЛ» [PERSON] із формулюванням «у звязку з виявленою невідповідністю виконуваної роботи внаслідок недостатньої кваліфікації та у звязку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду (відсутність вакантної посади)» з посади головної медичної сестри КП «Золочівська ЦРЛ» за п. 2 ст. 40 КЗпП України є незаконним, через що відповідно до положень ст. 235 Кодексу законів про працю України [PERSON] підлягає поновленню на вказаній посаді, а позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. З огляду на те, що питання скасування наказів КП «Золочівська ЦРЛ» не входить до компетенції суду, суд у задоволенні цих вимог про скасування наказу №220 від 30 грудня 2014 року відмовляє. Враховуючи, що розгляд справи у суді тривав більше 1 року не з вини позивача, а з причини неявки відповідача та третьої особи у судове засідання, ненадання витребуваних судом доказів, суд, враховуючи приписи статті 235 Кодексу законів про працю України, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, тобто з 31 грудня 2014 року по 23 лютого 2017 року. При здійсненні розрахунку середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу судом у відповідності до положень постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» визначено середньоденну заробітну плату позивача у сумі 145,1 гривень та кількість робочих днів за період прогулу 540 днів. Так, з довідки Пенсійного фонду України ( форми ОК-5 ) від 21 січня 2016 року про індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] вбачається, що заробітна плата позивача у КП «Золочівська ЦРЛ» за два місяці, що передували звільненню, становила 6242,79 гривень (жовтень 2014 року 3032,21 грн+ листопад 2014 року 3210,58 грн). З листа Мінсоцполітики від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 вбачається, що у жовтні 2014 було 23 робочих дні, у листопаді 20, в звязку з чим середньоденна заробітна плата позивача обрахована по формулі: 3032,21+ 3210,58=6242,79/20+23=145,1 гривень. Виходячи з положень листів Мінсоцполітики від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13, від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13, від 09.09.2014 N10196/0/14-14/13, від 05.08.2016 р. N 11535/0/14-16/13 про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014, 2015, 2016, 2017 роки, за період вимушеного прогулу позивача з 31 грудня 2014 року по 23 лютого 2017 року було 540 робочих днів (1 день у 2014 році+251 день у 2015 році+251 день у 2016 році+37 днів у 2017 році). Відтак, розрахунок середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу проводиться по формулі: 540 Х 145,1 грн =78397,82 гривень. Відповідні вирахування податків з вказаних сум мають бути вчинені роботодавцем в ході виконання рішення суду, відповідно до положень підпунктів 168.1.1 пункту 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України. Судом встановлено, що відповідачем незаконно звільнено позивача з посади головної медичної сестри 30 грудня 2014 року, чим порушено її конституційне право на працю та відповідну винагороду, в звязку з чим вважає доведеними доводи позивача про спричинення їй моральної шкоди внаслідок винної поведінки відповідача - порушення трудових прав із боку роботодавця. [PERSON] зазнала моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбувалися в її свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення її трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв'язків, а також вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Відтак, протиправність дій роботодавця по звільненню [PERSON] судом встановлена, як і причинний зв'язок протиправної поведінки роботодавця КП «Золочівська ЦРЛ» і моральної шкоди, що настала. Суму у 2000 грн. суд вважає достатньою та адекватною перенесеним стражданням, з урахуванням засад розумності, виваженості та справедливості. Відтак, враховуючи глибину душевних страждань позивача, ступынь вини відповідача, та

Outcome: partial