Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

У вересні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Свій позов обґрунтовував тим, що він є власником будинку [ADDRESS] . У листопаді 1994 року його донька [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) уклала шлюб з [PERSON] , який зареєстрований у даному будинку з 2007 року. Відповідач постійно вчиняв сварки та скандали, не цінував сімейного життя з його донькою, і тому рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2019 року шлюб між ними було розірвано. Задовго до розірвання шлюбу, а саме в січні 2018 року відповідач самовільно, без будь-якого примусу залишив належний позивачу будинок, забравши при цьому особисті речі. Жодних перешкод в користуванні будинком а ні позивач, а ні інші члени його родини відповідачу не чинили. Факт не проживання відповідача в належному йому будинку засвідчує акт обстеження матеріально-побутових умов від 23.07.2019 року та довідка від 17.07.2019 року, видана Требухівської сільською радою Броварського району Київської області. Відповідач не турбується про будинок, не несе витрат по оплаті комунальних послуг, тобто реєстрація залишається лише формальним фактом та чинить та чинить перешкоди позивачу у вільному користування та розпорядженні будинком. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області 10 жовтня 2019 року [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 29 березня 2021 року. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов у повному обсязі, суду надав пояснення аналогічні його змісту, просив позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, суду пояснив, що він дійсно із 1994 року проживав у [ADDRESS] . Вказаний будинок належить його тестю, позивачу у справі. Відповідач суду пояснив, що ним у вказаний будинок також вкладались кошти, він працюючи на виробництві пластикових вікон, вставив такі вікна і у даний будинок. Побудував теплицю. Після того як почав хворіти до нього змінилося ставлення, а коли у 2019 році потрапив до лікарні, то до нього провідувати ніхто не приходив. Відповідач не заперечував, що він не проживає у будинку з січня 2019 року, проживає у матері за адресою [ADDRESS] . З будинку сам забрав речі та пішов, оскільки його діти не пускали додому. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] дійсно проживав у будинку [ADDRESS] , оскільки був одружений на доньці позивача [PERSON] . З 2018 року він посварився із дружиною та пішов із будинку. Свідок [PERSON] суду пояснила, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] , у ньому проживала його донька із зятем [PERSON] . Приблизно з зими 2018 року [PERSON] пішов із дому, та більше проживати до нього не повертався. Свідок також зазначила, що вона його роки два і у церкві в селі не бачила, хоча раніше той приходив на службу. Свідок [PERSON] суду пояснив, що взимку 2018 року до нього за місцем проживання прийшов відповідач [PERSON] . Вигляд у останнього був незадовільний. [PERSON] близько 9 місяців проживав у дядька [PERSON] . Потім дядько сказав, щоб [PERSON] повертався проживати назад до своєї дружини в с.Требухів. Але останній так до дружини не повернувся. Влітку 2019 року попав до лікарні та йому ампутували ногу. Після лікарні [PERSON] поїхав у с.Старе, Бориспільського району, Київської області. Зі слів відповідача свідку відомо, що [PERSON] посварився із дружиною і та викинула його речі. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] раніше працював сантехніком, охоронником, а також по монтажу металопластикових вікон. Зимою та навесні 2019 року почав хворіти, попав до лікарні, але ні дружина, ні діти його не провідували. [PERSON] намагався попасти до будинку, але його рідна донька не пустила. Тому [PERSON] вимушений був поїхати у с.Старе, та проживав там у гаражі. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вислухавши представника позивача, відповідача, допитавши свідків, дослідивши письмові докази в справі, встановивши обставини в справі та відповідні правовідносини, дійшов до наступного висновку. Відповідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обстав і справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів, 3) показаннями свідків. Відповідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не можезбирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконання обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд встановив, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] . Будинок побудований в 1960 році, житлова площа будинку 45,8 кв.м., загальна площа будинку становить 113,7 кв.м. Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 15986131, право власності на вказаний будинок зареєстроване у Броварському бюро технічної інвентаризації 19.09.2007 р. Власником зазначений [PERSON] . [INFO] між донькою позивача - [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] ) та [PERSON] було укладено шлюб. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 03.06.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При цьому суд вважав встановленими ті обставини, що сторони з 18 січня 2018 року подружніх відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов від 23.07.2019 року, складеного депутатом Требухівської сільської ради Удовенко М.М., [PERSON] за адресою позивача не проживає з18.01.2018 року. За інформацією наданою [PERSON] , останній проживає у своєї матері в м. Києві. Відповідно до довідки виданої Требухівською сільською радою Броварського району Київської області від 17.07.2019 року № 1126, [PERSON] зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . На даній житловій площі зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] (який зареєстрований, але не проживає). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили той факт, що [PERSON] не проживає у вказаному вище будинку [PERSON] більше трьох років. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживанняФізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Уцьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції "Захист власності" передбачено, що "кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права". З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майнаправомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився в будинок і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] є власником будинку і як власник цього майна надавав право [PERSON] користуватись ним. На даний час [PERSON] спільним побутом із позивачем не пов`язаний, і тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов і Верховний суд у Постанові від 08.05.2019 року, справа № 454/477/17. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предметаспору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, позивачем надано суду належні, допустимі та достатні докази, які у своїй сукупності дають змогу встановити наявність обставин, які входять до предмету доказування та підтверджують доводи позивача, тому заявлений позов слід задовольнити. Відповідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються :1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved