Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

З позовної заяви [PERSON] вбачається, що йому на підставі рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 16.10.1992 року було передано земельну ділянку площею 45,2 га в довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства. З цього часу він постійно користувався переданою йому земельною ділянкою, обробляв її на протязі 25 років, використовував для ведення фермерського господарства. Нещодавно, як вказує позивач, громадянин [PERSON] всупереч належного йому права користування земельною ділянкою самовільно захопив частину вищевказаної земельної ділянки та здійснює на ній викошування трави для вигодування великої рогатої худоби, чим створює позивачу у справі перешкоди в користуванні земельною ділянкою і перешкоджає користуватися нею. На його заперечення та зауваження щодо припинення незаконного використання земельною ділянкою відповідач не реагує, посилаючись на те, що в нього (тобто у [PERSON]І.) відсутній правовстановлюючий документ на вищевказану земельну ділянку. Як вказує позивач [PERSON], відмова відповідача у справі [PERSON] добровільно припинити використовувати земельну ділянку, яка перебуває в його ([PERSON]І.) володінні та користуванні, починаючи з 1992 року, стала підставою для його звернення до суду з вимогою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою. При цьому, як вказує позивач, невизнання відповідачем його права на використання земельною ділянкою є додатковою підставою для звернення до суду з вимогою про визнання його права користування. Також, позивач [PERSON] зазначає, що підтвердити документально перед відповідачем у справі своє право користування земельною ділянкою він не може у звязку з втратою державного акту на право постійного користування земельною ділянкою, про що було зроблено відповідне оголошення в газеті «Зоря Полтавщини». При цьому, позивач вказує, що втрата правовстановлюючого документу не є підставою для позбавлення його права на постійне користування земельною ділянкою, яке він набув у відповідності до вимог чинного на час набуття цього права і належне йому право постійного користування підлягає захистові від незаконних втручань. З обгрунтування заявленого позову [PERSON] також вбачається, що після отримання рішення Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 16.10.1992 року про надання йому в довічне успадковане володіння земельної ділянки, ним було замовлено Технічний звіт про встановлення в натурі меж відведеної земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Якимівської сільської ради Великобагачанського району. За результатами технічного обміру земельної ділянки було встановлено, що її дійсні розміри складають 47,00 га, в тому числі: 45,2 га за рахунок ріллі, 1,8 га за рахунок лісосмуг. Відповідно до пояснювальної записки до технічного звіту, площа земельної ділянки вирахувана графічним способом і в порівнянні з затвердженою більша на 1,8 га; збільшення площі викликане тим, що в площу відведення включені площі лісосмуг, які розміщені по межі; по межах відведених земельних ділянок встановлено чотири межових знаки (деревяні стовпи довжиною один метр); після встановлення в натурі меж відведених земельних ділянок внесені відповідні зміни в планово-картографічні матеріали та земельно-облікові документи; по матеріалах польових робіт, як вказує позивач, громадянам виготовлені державні акти на право постійного користування землею. Посилаючись на вищевикладені обставини, положення ряду законодавчих та підзаконних нормативних актів та на те, що втрата правовстановлюючого документу не є підставою для позбавлення його права на постійне користування земельною ділянкою, яке він набув у відповідності до вимог чинного на час набуття цього права законодавства, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив заборонити [PERSON] використовувати земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні [PERSON] та розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, зобовязати [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, яка розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, а також визнати за ним, [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою, що розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області площею 47,0 га відповідно до рішення 10 сесії 21 скликання від 16.10.1992 року Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.5-8). Ухвалою Великобагачанського районного суду Полтавської області від 31.08.2017 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмет спору залучено Головне управління Держгеокадастру у Полтавської області (а.с.а.с.47-48). В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, в своїх поясненнях посилалися на обставини та доводи, які викладені в обґрунтуванні позову та письмових поясненнях, що були подані по справі і які були оголошені в судовому засіданні (а.с.а.с.63-64). В судове засідання відповідач у справі [PERSON] не зявився, він належним чином сповіщений про день і час розгляду справи, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.а.с.42,62,116,137). Представник третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області згідно довіреності [PERSON] (а.с.142) в судовому засіданні заявлені позовні вимоги [PERSON] не визнала і в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на доводи, які викладені в письмових запереченнях відділу у Великобагачанському районі ГУДГК в Полтавській області, які були нею підписані (а.с.а.с.44-45). В той же час, до суду від третьої особи у справі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області засобами поштового звязку надійшли письмові пояснення щодо заявленого позову, які були оголошені в судовому засіданні, зі змісту яких вбачається, що ГУ ДГК у Полтавській області не розпоряджається землями, які знаходяться у постійному користуванні, при прийняття рішення дане управління покладається на розсуд суду і просить розглядати справу у відсутність його представника (а.с.58). Представник третьої особи Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області в судове засідання не зявився, від даної третьої особи до суду надійшов лист про розгляд справи у відсутність представника цієї сільської ради (а.с.а.с.60,113,136). Суд, заслухавши пояснення та доводи позивача [PERSON], його представника за довіреністю [PERSON], пояснення представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області за довіреністю [PERSON], оголосивши письмові заперечення у справі третьої особи-відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області, письмові пояснення третьої особи ГУ ДГК у Полтавській області, вивчивши та проаналізувавши матеріали даної справи та всі докази у справі, що надані сторонами на засадах змагальності та диспозитивності, і давши їм належну оцінку приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], треті особи Якимівська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області, відділ у Великобагачанському районі ГУ Держгеокадастру у Полтавській області та Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст.10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Судом встановлено, що громадянину України [PERSON], [INFO], жителю [INFO] згідно рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 16 жовтня 1992 року надано земельну ділянку в довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства в розмірі 45,2 га (а.с.а.с.9,15,92). 06.11.1992 року Якимівська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області листом за вихідним номером 32 звернулася до Інституту «Укрземпроект» м. Полтави з проханням розробити проект відведення земель для селянського (фермерського) господарства [PERSON] (а.с.89). Додатком до даного звернення було вищевказане рішення сільської ради від 16.10.1992 року. Аналогічні звернення Якимівської сільської ради стосувалися і інших громадян ([PERSON] та [PERSON]П.), яким рішенням Якимівська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області від 16.10.1992 року теж було надано земельні ділянки в довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства (а.с.а.с.87-91). В 1993 році Полтавським філіалом Інституту землеустрою (правонаступником якого є Державне підприємство «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» (а.с.75) було розроблено Технічний звіт про встановлення в натурі меж відведених ділянок громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для ведення селянських (фермерських) господарств із земель запису Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.77-106). Як слідує з пояснювальної записки до даного Технічного звіту, [PERSON], зокрема, було відведено земельну ділянку площею 47,0 (ріллі 45,2 га, лісосмуг 1,8 га), при цьому, збільшення площі викликане тим, що в площі відведення включені площі лісосмуг, які розміщені по межі з землями колгоспу імені Леніна та «Комунар» Великобагачанського району Полтавської області; вказується, що були встановлені відповідні межові знаки, після встановлення в натурі меж відведених земельних ділянок були внесені відповідні зміни в планово-картографічні матеріали та земельно-облікові документи; при цьому, по матеріалах польових вимірів громадянам виготовлені Державні акти на право користування землею (а.с.а.с.81-82). З Акту про встановлення меж ділянки в натурі від 16.11.1992 року вбачається, що цього числа в с. Якимове з участю громадянина [PERSON], на підставі рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради Великобагачанського району для ведення селянського (фермерського) господарства, [PERSON] було передано земельну ділянку площею 47,0 га в користування із земель запасу на території Якимівської сільської ради, з яких ріллі 45,2 га, лісосмуг 1,8 га (а.с.83). Даний Акт підписаний уповноваженим інженером-техніком Полтавського філіалу землеустрою [PERSON] та [PERSON] без будь-яких зауважень чи застережень. Виділення вищевказаної земельної ділянки в користування [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства також підтверджується Викопіровкою із плану внутрішньогосподарського землевпорядкування колгоспу ім. 50-річчя Жовтня с. Якимове, описом меж відповідної земельної ділянки та Ситуативним планом цієї земельної ділянки, який підписаний всіма уповноваженими особами (а.с.а.с.95,101,102). Те, що після перенесення в натуру проекту відведення земельних ділянок гр-нам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] із земель запасу на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області для ведення селянського (фермерського) господарства були внесені відповідні зміни в планово-картографічні матеріали підтверджується відповідною довідкою інженера-землевпорядника РАПО від 15.12.1992 року (а.с.99). Обґрунтовуючи доводи позовної заяви в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивач [PERSON] посилається на те, що відповідач у справі [PERSON] всупереч належного йому права користування земельною ділянкою самовільно захопив частину вищевказаної земельної ділянки та здійснює на ній викошування трави для вигодування великої рогатої худоби, чим створює йому, [PERSON] перешкоди в користуванні земельною ділянкою і перешкоджає користуватися нею; при цьому, як вказує позивач, на його заперечення та зауваження щодо припинення незаконного використання земельної ділянки відповідач не реагує, посилається на те, що в нього (тобто [PERSON]І.) відсутній правовстановлюючий документ на вищевказану земельну ділянку. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.57 ЦПК України). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як вбачається з заяв відповідача у справі [PERSON], він просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с.а.с.42,62,116,137), при цьому, будь-яких письмових заперечень чи пояснень суду не надавав з приводу використання ним спірної земельної ділянки за обставин, які викладені в обґрунтуванні позовної заяви. Аналіз сукупності матеріалів справи та доказів вказує на те, що стороною позивача надані лише усні пояснення з приводу заявлених позовних вимог в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, про те, будь-яких інших доказів, в т.ч. письмових стороною позивача в частині вимог щодо усунення перешкод в користуванні спірною земельною ділянкою, яку нібито використовує у своїх цілях відповідач у справі гр-н [PERSON] не надавалося, відповідно, з огляду на зміст та суть положень ст.ст.10,11,57 та 60 ЦПК України суд приходить до висновку про те, що позивачем у справі не надані належні докази щодо позовної вимоги, заявленої в п.1 прохальної частини позову, оскільки не доведено, що даний відповідач чинить перешкоди [PERSON] у користуванні останнім спірною земельною ділянкою для ведення фермерського господарства, яка розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області. Тобто, з цих підстав в задоволенні позовних вимог, викладених в п.1 прохальної частини позову належить відмовити. Поряд цим, з сукупності матеріалів справи, письмових заперечень відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області та усних пояснень представника за довіреність ГУ ДГК у Полтавській області [PERSON] вбачається, що право постійного користування земельною ділянкою, що була передана [PERSON] згідно рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області від 16 жовтня 1992 року і яка розташована на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, по суті не визнається державним органом відділом у Великобагачанському районі ГУДГК у Полтавській області (а.с.а.с.44-45), відповідно, щодо заявлених позовних вимог, що викладені в п.2 прохальної частини позову, виникли спірні правовідносини, які підлягають судовому розгляду. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1 ст.179 ЦПК України). У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (обєкт), щодо якої виник спір. З урахуванням цього, виходячи з обгрунтування заявлених позовних вимог (викладених в п.2 прохальної частини позову [PERSON]І.) та самого змісту цих позовних вимог вбачається, що в межах розгляду даної цивільної справи предметом спірних правовідносин, які викладені в п.2 прохальної частини позову [PERSON], враховуючи також наявність письмових заперечень відділу у Великобагачанському районі ГУДГК у Полтавській області та пояснень в судовому засіданні представника третьої особи ГУ ДГК у Полтавській області [PERSON], є право постійного користування земельною ділянкою площею 47,0 га, яка розташована за межами населеного пункту на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, яка була надана [PERSON] для ведення селянського (фермерського) господарства. Позивач у справі [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні вказували про те, що позивач у справі [PERSON] з 1992 року здійснює цільове використання вищевказаної земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, сплачує за користування даною земельною ділянкою відповідні податки та збори, при цьому, згідно відповідної звітності, за [PERSON], який є головою СФГ «Світанок» с. Якимове Великобагачанського району Полтавської області (а.с.а.с.18-22,23,24,67,68,69-70) облікована та рахується відповідна земельна ділянка (сільськогосподарські угіддя). Представник третьої особи у справі ГУ ДГК у Полтавській області за довіреністю [PERSON] не заперечувала того, що позивач у справі [PERSON] користується спірною земельною ділянкою за її цільовим призначенням та сплачує відповідні податки і збори, однак вважає, що спірна земельна ділянка йому не передавалася. Згідно ст.ст.6,7 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла станом на 16.10.1992 року дату прийняття рішення Якимівською сільською радою народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області) громадянам України надавалися земельні ділянки у постійне користування для ведення селянського (фермерського) господарства. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.5 та ст.6 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року (в редакції, що діяла станом на 16.10.1992 року), земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надаються громадянам за їх бажанням, зокрема, у довічне успадковане володіння. Надання земельної ділянки у довічне успадковане володіння здійснюється, зокрема, із земель запасу. Земельні ділянки виділяються, як правило, єдиним масивом з розташованими на ньому водними джерелами і лісовими масивами. Для ведення селянського (фермерського) господарства надаються у довічне успадковане володіння земельні ділянки, розмір яких не повинен перевищувати 50 га сільськогосподарських угідь і 100 га усіх земель. Поряд з цим, ч.4 ст.2 цього Закону визначалося, що на імя голови селянського (фермерського) господарства видається державний акт на право довічного успадкованого володіння землею або приватної власності. З прийняттям нового ЗК України поняття довічного успадкованого володіння земельною ділянкою перестало застосовуватися законодавцем. У відповідності з вимогами ст.22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 року (в редакції, що діяла станом на 16.10.1992 року) право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Як вбачається з Технічного звіту про встановлення в натурі меж відведених ділянок громадянам [PERSON], [PERSON] та [PERSON] для ведення селянських (фермерських) господарств із земель запису Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, по матеріалах польових вимірів громадянам виготовлені Державні акти на право користування землею (а.с.82). Як слідує зі змісту листа Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» №01-17/937 від 10.05.2017 року, Технічний звіт про встановлення в натурі меж відведеної земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області був виготовлений на підставі рішення 10 сесії 21 скликання від 16.10.1992 року Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області площею 45,2 га. Державний акт на право постійного користування для ведення селянського (фермерського) господарства в розмірі 47,0 га ріллі був виготовлений і переданий на державну реєстрацію у Великобагачанський район Полтавської області (а.с.15). З листа Державного підприємства «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 08.09.2017 року №01-17/2347 вбачається, що в 1993 році на підставі договору №678 від 04.12.1992 року Полтавським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук України, правонаступником якого є ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» було виготовлено Технічний звіт зі встановлення в натурі меж відведеної земельної ділянки громадянину [PERSON] на ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району, технічна документація виготовлялася на підставі рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району від 16.10.1992 року. Зазначається, що в 1992-1993 роках не існувало нормативно-правового акту, який би встановлював обовязкові вимоги до технічної документації, матеріали виготовленої технічної документації [PERSON] містять всі необхідні документи, з яких на той час землевпорядниками формувалася технічна документація (а.с.а.с.75-76). Також, з даного листа вбачається, що за матеріалами польових робіт, виконаних Полтавським філіалом Інституту землеустрою Української академії аграрних наук, [PERSON] в порядку, передбаченому ЗК України, було видано державний акт на право постійного користування землею серія ПЛ (згідно архівних даних ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою»); при цьому, номери бланків державні акти на той час не містили. ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у листі зазначає, що у [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою виникло на підставі технічної документації, виготовленої даним державним підприємством та на підставі Державного акту, який дійсно був виданий Якимівською сільською радою народних депутатів Великобагачанського району (а.с.а.с.75-76). Аналіз вищевказаних положень законодавства, яке діяло станом на час прийняття рішення про передання [PERSON] земельної ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства, зокрема, ст.ст.6,7,22 ЗК України (1990 р.), з урахуванням відомостей, які викладені в листах ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та відповідному Технічному звіті прямо вказує на те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою у [PERSON] виникло після встановлення землевпорядною організацією меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, який посвідчує це право. При цьому, у положеннях ЗК України (1990 р.) відсутнє посилання на державну реєстрацію відповідного акту (на необхідність реєстрації такого акту в судовому засіданні посилалася представник третьої особи у справі). З фотокопії з Полтавської обласної газети «Зоря Полтавщини» №103-104 за 21.07.2017 року вбачається, що в цьому номері газети розміщено оголошення про те, що втрачено Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства із земель запасу Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області на імя [PERSON], виданий на підставі рішення 10 сесії 21 скликання від 16.10.1992 року Якимівської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.17). Відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.04.2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» (яка була чинною до 03.06.2013 року), раніше видані державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. Згідно з ч.1 ст.92 ЗК України (2001 р.), право постійного користування земельною ділянкою це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України встановлено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. При цьому, Рішенням Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22.09.2005 року п. 6 визнано неконституційним. Відповідно до ст.152 [PERSON] України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Згідно п.10 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр», який набрав чинності з 01.01.2013 року, документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Відповідно до ст.141 ЗК України (в поточній редакції), цією статтею визначено вичерпний перелік підстав для припинення права користування земельною ділянкою, серед яких втрата правовстановлюючого документа на земельну ділянку як підстава для припинення права користування землею відсутня. Як вбачається з розяснень, викладених з п.2.7 Постанови Пленуму ВГС України №6 від 17.05.2011 року «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних правовідносин» (в редакції Постанови Пленуму ВГС України №8 від 29.05.2013 року), норма ст.92 ЗК України не обмежує і не скасовує право постійного користування земельними ділянками, набуте іншими особами в установлених законодавством випадках станом на 01.01.2002 (див. Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005\~№ 5-рп/2005\~у справі №1-17/2005). Отже, сукупність вищевказаних положень законодавчих актів, з огляду на встановлені обставини справи, зміст листів ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та інформації, що міститься в відповідному Технічному звіті щодо земельної ділянки, наданої [PERSON] дають підстави дійти висновку, що [PERSON] був виготовлений і виданий Державний акт на право постійного користування спірною земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства на підставі рішення 10 сесії 21 скликання Якимівської сільської ради народних депутатів Великобагачанського району Полтавської області від 16.10.1992 року, який в даний час ним втрачений (а.с.17), при цьому, внаслідок втрати ним вищевказаного державного акту саме право постійного користування цією земельною ділянкою не припиняється, відповідно, по суті, не визнання цього право уповноваженою особою державного органу відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області (а.с.а.с.44-45) не ґрунтується на законі. Також, відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою розяснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обовязків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Європейський Суд з прав людини визначив, що оскільки призначенням Конвенції є захищати реальні права людини, а не ілюзорні, справедливий баланс між різними інтересами, що розглядаються, може бути порушено не тільки тоді, коли відсутні положення для захисту гарантованих прав, а й коли їх не дотримуються належним чином (пункти 56 та 61 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «[PERSON] проти Іспанії», заява № 4143/02). В рішенні Європейського суду з прав людини «Проніна проти України» в пп.25,26 Європейський суд, визнаючи порушення вимог ч.1 ст.6 Конвенції\~\~зазначив, що національні суди не вчинили жодної спроби проаналізувати позов заявниці з точки зору\~\~ доводів заявниці щодо порушення вимог\~[PERSON] України\~попри пряме посилання у кожній судовій інстанції, хоча ці доводи були\~специфічними, доречними та важливими. Статтею 55 [PERSON] України встановлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Відповідно до\~статті 8 [PERSON] України\~в Україні діє принцип верховенства права.\~[PERSON] України\~має найвищу юридичну силу та пріоритет над іншими нормативно-правовими актами. Закони та підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі\~[PERSON]\~і повинні відповідати їй. [PERSON]\~є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі\~[PERSON] України\~гарантується. Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року у справі №15-рп/2004 зазначив, що «верховенство права це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним із проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права обєднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в [PERSON] України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права». На право\~\~постійного\~\~користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями\~13,14,41,55 [PERSON] України. Ні в ЗК України (2001 р.), ні в інших нормативно-правових актах не розкривається юридичний зміст термінів "оформлення" і "переоформлення", не визначається їх співвідношення. Невизначеність суті цих термінів\~\~негативно впливає на практику здійснення суб'єктивних прав на земельні ділянки\~\~громадянами\~\~та\~\~юридичними\~\~особами.\~\~Від правильного визначення сутності "оформлення" і "переоформлення" прав на землю залежить можливість здійснення громадянами та юридичними особами\~\~гарантованого\~\~[PERSON]\~\~України права власності на землю і права користування нею, довіра громадян до держави. Це свідчить про те, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір,\~забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування,\~оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому, в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу. Чинний ЗК України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, визначив право постійного користування земельною ділянкою як право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку (частина перша статті 92). Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачено, зокрема, обов'язковість державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою, права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб тощо. При цьому\~\~положеннями Закону передбачено визнання права власності чи користування\~\~на об'єкти, набуті в установленому законом порядку до прийняття закону. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності згідно з\~ст.92 Земельного кодексу України\~(в\~редакції 2001 року)\~набувають лише підприємства, установи та організації, що належать до державної або комунальної власності, а також громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації. При цьому, використання терміна\~\~"набувають",\~\~що\~\~означає\~\~"ставати власником\~\~чого-небудь,\~\~здобувати що-небудь", після набрання чинності статтею 92 ЗК Кодексу (2001 р.) свідчить, що ця норма не обмежує і не скасовує діюче право\~постійного\~\~користування земельними\~\~ділянками,\~\~набуте\~\~громадянами\~\~в\~\~установлених законодавством випадках за станом на 1 січня 2002 року до його переоформлення. Переоформлення права\~\~постійного\~\~користування\~\~земельними ділянками, наданими\~\~для\~\~ведення\~\~селянських\~\~(фермерських) господарств, на право власності або право оренди на них за конституційно-правовим смислом має виходити з рівності сторін, автономності їх волі та майнової самостійності і повинно бути спрямоване\~\~на\~\~реалізацію\~\~зазначених\~\~принципів щодо місця фермерських господарств в\~\~економічній\~\~системі\~\~держави\~\~та цивільно-правових відносинах (частина друга статті\~13, частина друга статті\~14 [PERSON] України),\~стаття 3\~\~Цивільного кодексу України. Також, у відповідності з вимогами п.1 ст.6, Протоколу №1\~ст.14 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, практики Європейського суду,\~\~висловленої у справах «Рисовський проти України» та \~«Кривенький проти України» дано\~аналіз\~питанню власності в контексті ст.1 протоколу №1 Конвенції. З цих справ можна зробити висновок,\~що право постійного користування землею є власністю особи. Також держава (державні органи) не вправі «свавільно», всупереч вимог закону, позбавляти особу права власності (чи права користування). Європейський Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява №31107/96, п.58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22 вересня 1994 року, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява № 48191/99, пп. 49-62 від 10 травня 2007 року). В рішенні Європейського суду з прав людини від 14.10.2010 року у справі «Щокін проти України» визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні. Відсутність у національному законодавстві необхідної чіткості і точності порушує вимогу «якості закону». В разі, коли національне законодавство припустило неоднозначне або множинне тлумачення прав та обов'язків осіб, національні органи зобов'язані застосувати найбільш сприятливий для осіб підхід.\~Тобто вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Отже, аналіз вищевказаних положень законодавства та судової практики Європейського суду з прав людини, з огляду на положення ст.ст.10,11,60 ЦПК України та сукупність доказів у справі, які стосуються спірних правовідносин, що виникли між сторонами дає підстави дійти висновку, що стороною позивача у справі надані належні і допустимі докази на підтвердження заявлених позовних вимоги, що викладені в п.2 прохальної частини позову, відповідно, в цій частині позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Та обставина, що в Книзі реєстрації державних актів на право довічного успадкованого володіння землею на території Якимівської сільської ради Великобагачанського району (а.с.141) не записані номер і дата видачі державного акту не спростовує наданих стороною позивача доказів про те, що в дійсності [PERSON] Якимівською сільською радою виготовлявся і видавався Державний акт на право постійного користування землею площею 47,0 га для ведення селянського (фермерського) господарства, про що чітко і однозначно вказується у листах ДП «Полтавський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та відповідному Технічному звіті про встановлення в натурі меж відповідних відведених земельних ділянок. При цьому, дії особи, відповідальної за ведення відповідної книги та підстав того, з якої причини в цій книзі відсутні відповідні записи (вищевказана книга велася в Якимівській сільській раді до середини 2003 року як про це повідомила суду представник третьої особи у справі [PERSON]Я.), не стосується обовязків з цього приводу [PERSON] як фізичної особи, оскільки на нього законодавством не було покладено обовязку контролю за вчиненням відповідних записів уповноваженою посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Наявна у справі фотокопія державного акту на право постійного користування земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства на імя [PERSON] (а.с.41) не стосується предмету спірних правовідносин між сторонами (що не заперечувалося учасниками судового розгляду); наявні в цьому акті відомості щодо площі земельної ділянки стосуються всієї загальної площі земельної ділянки (сільськогосподарських угідь), яка облікована (по відповідній статистичній звітності) і знаходяться у користуванні [PERSON] (а.с.70). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial