Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивач 02.11.2011 року звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2010 року між позивачем і відповідачем 1, [PERSON], був укладений кредитний договір № 2804 (надалі - кредитний договір), згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 33 600 (тридцять три тисячі шістсот) гривень, 00 копійок, на строк до 20 січня 2011 року, а відповідач прийняв на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, передбачених кредитним договором. Позивач виконав взяті на себе зобов'язання та надав відповідачу кредит в розмірі 33 600,00 грн. Додатком до кредитного договору є встановлений графік погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до умов договору п. 2.2. кредит надається на 12 (дванадцять) місяців, тобто Відповідач мав повернути надані кошти 20 січня 2011 року та сплатити проценти за його користування. Відповідач, відповідно до графіку погашення кредиту, 20.02.2010 року мав сплатити проценти та здійснити часткове повернення суми боргу в розмірі 3 576,42 грн. Сума нарахованого підвищеного відсотку становить 34 728,63 грн. З метою забезпечення повернення Відповідачем 1 суми кредиту та процентів за користування кредитом відповідно договору № 2804 від 20 січня 2010 року з Відповідачем 2, [PERSON], було укладено договір поруки № 2804 від 20 січня 2010 року. За умовами договору поруки Відповідач 2, зобов'язався перед Позивачем солідарно відповідати за виконання Відповідачем 1 свого зобов'язання згідно кредитного договору в повному обсязі, в тому числі за повернення кредиту та відсотків. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Таким чином, станом на 28.10.2011 року заборгованість Відповідача перед Позивачем становить 68 328грн. 63 коп. в тому числі: зобов'язання по сплаті кредиту - 33 600 грн.00 коп.; заборгованість по процентам за користування кредитом - 34 728 грн. 63 коп. Просив суд стягнути з [PERSON]М, [PERSON] як солідарних боржників на користь Позивача - кредитної спілки «Херсонський кредит» заборгованість в сумі 68 328 грн. 63 коп. та судові витрати. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з зустрічною позовною заявою, мотивуючи її тим, що укладений між сторонами кредитний договір, будучи за своєю суттю договором про надання споживчого кредиту, з моменту свого укладення не відповідає вимогам чинного законодавства України та порушує їх права, як споживачів. Просили суд визнати недійсним та таким, що вчинений внаслідок обману, кредитний договір №2804 від 20.10.2010 року між [PERSON] та кредитною спілкою «Херсонський кредит», стягнути з кредитної спілки «Херсонський кредит» на користь [PERSON] збитки у подвійному розмірі в сумі 69457,26 грн, стягнути з кредитної спілки на користь [PERSON] моральну шкоду в сумі 15000 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги за первісним позовом підтримала, дала пояснення, аналогічні вище наведеним; зменшила позовні вимоги, просила стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Кредитної спілки «Херсонський кредит» заборгованість по тілу кредиту в сумі 33 600 грн., оскільки проценти за користування кредитом в сумі 34728, 63 грн. відповідачами сплачені. Зустрічний позов не визнала, пояснила, що заявлені вимоги є безпідставними. Зокрема вказала, що посилання відповідачів на недотримання кредитною спілкою на момент укладення оспорюваного кредитного договору положень Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими, просила суд у задоволенні зустрічного позову відмовити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, в поданій до суду заяві просила справу розглядати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав з тих же підстав, по первісному позову вказав, що на протязі 2010-2011 років до нього, як поручителя, кредитна спілка жодних вимог не заявляла, в звязку з чим вважає поруку припиненою. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 20 січня 2010 року між позивачем і відповідачем 1 - [PERSON], був укладений кредитний договір № 2804 (надалі - кредитний договір), згідно з яким позивач надав відповідачці кредит в сумі 33 600 (тридцять три тисячі шістсот) гривень 00 копійок, на строк до 20 січня 2011 року, а відповідачка прийняла на себе зобов'язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов, передбачених кредитним договором. Відповідно до ст.ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) ( ч.1 ст.530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Позивач виконав взяті на себе зобов'язання та надав [PERSON] кредит в розмірі 33 600,00 грн. Додатком до кредитного договору є встановлений графік погашення кредиту та відсотків за його користування. Відповідно до умов договору п. 2.2. кредит надається на 12 (дванадцять) місяців, тобто [PERSON] мала повернути надані кошти 20 січня 2011 року та сплатити проценти за його користування. За п. 9.2. у випадку прострочення Позичальником виконання кредитного зобов'язання за цим Договором, на відповідачку покладається обов'язок сплати процентів за користування кредитом в подвійному розмірі від розміру процентної ставки, зазначеній у п. 1.1. за весь період прострочення, тобто 96% річних, що складає 0,2631% за кожен день користування кредитом. [PERSON], відповідно до графіку погашення кредиту, 20.02.2010 року мала сплатити проценти та здійснити часткове повернення суми боргу в розмірі 3 576,42 грн. Відповідно до пункту 9.2. кредитного договору при затримці виплати кредиту відповідно до графіку нараховується подвійний відсоток у розмірі 96 % річних на залишок кредиту, з дня запланованої сплати до дня погашення заборгованості. Прострочення вказано в картці платежів по кредиту. З метою забезпечення повернення Відповідачем 1 суми кредиту та процентів за користування кредитом відповідно до договору № 2804 від 20 січня 2010 року з Відповідачем 2 - [PERSON], було укладено договір поруки № 2804 від 20 січня 2010 року. За умовами договору поруки Відповідач 2, [PERSON], зобов'язався перед Позивачем солідарно відповідати за виконання Відповідачем 1 свого зобов'язання згідно кредитного договору в повному обсязі, в тому числі за повернення кредиту та відсотків. Відповідно до п.5.1 договору поруки сторони визначили, що порука припиняється з припиненням забезпечуваних ним зобовязань, тобто до погашення відсотків та тіла кредиту. Відповідно до графіку місячних платежів до договору споживчого кредиту №2804 від 20.01.2010р позичальник зобовязана щомісячно погашати кредит в розмірі 3576,42 грн. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. П.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. №5 роз"яснено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України, порука припиняється. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014р у справі №6-53 цс14. Як установлено судом, боржник - [PERSON] (а відтак і поручитель) первинно взяв на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 20.01.2011р року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з графіком платежів. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно із представленого позивачем розрахунку станом на 28.10.2011 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором становила 68 328,63 грн., що складається з заборгованості по поверненню тіла кредиту в розмірі 33600 грн. 00 коп., заборгованості по сплаті відсотків в розмірі 34728,63 грн. З розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж [PERSON] здійснила 30.09.2010р в розмірі 500 грн, які були направлені позивачем на погашення відсотків за кредитом. Таким чином, останнім днем, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання, протягом якого кредитор вправі пред'явити вимогу до поручителя, є 30.03.2011 року, тоді як повідомлення -вимога до [PERSON], як поручителя, позивачем взагалі не направлялася, до суду позивач звернувся лише 02.11..2011 року і це підтверджує пропуск строку, встановленого законом, для пред"явлення вимог до поручителя. Таким чином, оскільки відповідачка [PERSON] не виконувала належним чином зобовязання за кредитним договором від 20.01.2010 року, допустила утворення заборгованості, а тому суд вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є часткового обґрунтованими та підлягають до задоволення шляхом стягнення із позичальника [PERSON] на користь кредитора суми заборгованості по сплаті тіла кредиту 33 600 грн. Що стосується зустрічного позову, то суд зазначає наступне, відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3ст.215 ЦК України). Відповідачі, вважаючи, що вказаним договором порушуються їх права споживачів, заявили зустрічний позов про визнання вказаного кредитного договору недійсним з різних підстав. Так, відповідачі вважають, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з підстав ч.1 ст. 230 ЦК України, оскільки позивачем в порушення п.2 ч.2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» на момент його укладення введено [PERSON] в оману щодо істотних обставин кредитного договору шляхом недотримання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині ненадання повної інформації про умови кредитування. Пунктом 2 частини 2 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Зокрема частиною 2 статті 11 Закону визначено перелік інформації, що має бути надана споживачу у письмовій формі перед укладенням договору. Відповідно до ст. 230 ЦК України обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, а також, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування". Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 230 ЦК України суд визнає угоду недійсною у випадку, якщо "одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 229 цього Кодексу)". Відповідно до ст. 229 ЦК України "істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням". При цьому, відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. «ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення». Однак відповідачами не надано жодного належного доказу на підтвердження введення їх в оману. Усі посилання про наявність в діях кредитної спілки обману ґрунтуються виключно на поясненнях, не підкріплених жодними доказами. Що стосується твердження відповідачів про невідповідність п.9.2 договору основним засадам цивільного права, визначених ст.1,3 ЦК України та ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», що він суперечить принципу розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача послуг банку, як такий, що встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) вартості продукції у разі невиконання зобов'язань кредитного договору, то суд з запереченнями відповідачів не погоджується з наступних підстав . Норма ст. 18 ч. 3 п. 5 Закону № 1023-XII. стосується визначення як несправедливої умови договору зі споживачем, що встановлює вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад 50% вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Однак, умова кредитного договору щодо відповідальності за порушення зобов'язань позичальником у вигляді сплати пені не є умовою договору, яка визначає розмір компенсації у разі невиконання споживачем зобов'язань за договором. Неустойка є засобом забезпечення зобов'язання і засобом цивільно-правової відповідальності за порушення зобов'язання; пеня є видом неустойки; сплата неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов'язку в натурі; сплата неустойки не позбавляє кредитора права на відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст.ст. 546, 548, 549, 552, 622 ЦК України). Розмір пені, стягнення якої вправі вимагати кредитор, залежить від характеру та тривалості порушення зобов'язання боржником. Зрештою, відповідач [PERSON] уклала договір вільно, отримала кредитні кошти, своєчасно платежі за договором не здійснювала. За таких підстав суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову. На підставі викладеного та

Outcome: partial