Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до ТзОВ «Укр Фін Стандарт», в якому просить суд розірвати договір № 001948 від 10 грудня 2013 року укладений між [PERSON] та ТзОВ «Укр Фін Стандарт» та зобов'язати ТзОВ «Укр Фін Стандарт» повернути їй вступний платіж в розмірі 2 500 грн. Позивач в обґрунтування позову зазначила, що 10 грудня 2013 року між нею - [PERSON] та ТОВ «Укр Фін Стандарт» було укладено договір № 001948. Згідно п.1 договору Виконавець (відповідач) за згодою Замовника (позивач) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок замовника певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного Договору, на умовах діяльності Системи «Укрфінстандарт», що міститься в Додатку №2 до даного Договору, які є невід'ємними частинами цього Договору. Того ж дня, між [PERSON] та ТОВ «Укр Фін Стандарт» було підписано Додаток №1 та Додаток №2 до вказаного договору, згідно якого, сплативши вступний платіж в сумі 2 500 грн., вона стала учасником системи "Укр Фін Стандарт", що дасть їй змогу отримати у позику грошові кошти у розмірі 25 000 грн. (двадцять п'ять тисяч 00 грн.). Підтвердження оплати є квитанція, яка нею була передана представнику відповідача. Вказаний договір № 001948 від 10 грудня 2013 року вона укладала для споживчих цілей, а саме для придбання будівельних матеріалів. Грошові кошти їй пообіцяли перерахувати на банківський рахунок впродовж 3-5 днів. В обумовлений термін гроші на рахунок не поступили. При зверненні до офісу Відповідача, їй сказали і надалі чекати перерахунку та сплачувати як можна більше платежів і чекати від них повідомлення про дату отримання грошей. Вважає, що ця угода була укладена під впливом обману та застосуванням нечесної підприємницької практики і є нікчемною. Вважає, що в умовах договору вбачаються ознаки здійснення відповідачем нечесної підприємницької діяльності. Так, з одного боку даного договору вбачається, що згідно з Системою, предметом договору є товар, оплату якого проводить Відповідач або сам учасник, за рахунок грошей Відповідача з розстроченням платежів. Однак, з інших умов договору випливає, що Відповідач формує групу клієнтів системи за рахунок сплати щомісячних повних внесків, сплачених клієнтом програми, тобто за кошти членів самої системи, фонду даної групи. Крім того, з даної групи формується чистий фонд, який призначений для придбання товарів для учасників програми, його наступний щомісячний розподіл між учасниками системи шляхом надання права учаснику програми на одержання відповідного товару. При цьому, визнання права учасника Системи на одержання товару надається не всім учасникам Програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Отже, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». В судове засідання, представник позивача [PERSON] не з'явився, проте просить суд проводити слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задоволити. В судове засідання представник відповідача не з'явився, проте подав до суду письмові заперечення, в яких просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Стверджує, що товариством не були порушені будь-які норми чинного законодавства. Діяльність «Укр Фін Стандарт» спрямована на сприяння в отримання грошових коштів учасниками групи за рахунок інших учасників, що законом не заборонено. [PERSON] також були роз'яснені дані умови та вона з ними погодилася, а тому не може йти мови про те, що відповідач ввів в оману споживача. З цих підстав вважають позовні вимоги безпідставними, а свою діяльність правомірною. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно з ч.4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 10 грудня 2013 року між [PERSON] та ТОВ «Укр Фін Стандарт» укладено договір № 001948 (а. с. 6). Згідно п.1 договору Виконавець за згодою Замовника зобов'язується вчинити від імені та за рахунок замовника певні дії, спрямовані на надання безвідсоткової позики, зазначеної у Додатку №1 до даного Договору, на умовах діяльності Системи «Укрфінстандарт», що міститься в Додатку №2 до даного Договору, які є невід'ємними частинами цього Договору. Судом встановлено, що того ж дня, між [PERSON] та ТОВ «Укр Фін Стандарт» було підписано Додаток №1 та Додаток №2 до вказаного договору, згідно якого, сплативши вступний платіж в сумі 2 500 грн., вона стала учасником системи "Укр Фін Стандарт", що дасть їй змогу отримати у позику грошові кошти у розмірі 25 000 грн. (двадцять п'ять тисяч 00 грн.) (а. с. 7-8). Правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем у зв'язку із укладенням вказаного вище договору, підпадають під ознаки тих, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», з положень якого суд насамперед виходить, вирішуючи даний спір. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» споживачем, права якого захищаються вказаним вище Законом, є лише громадянин (фізична особа), котрий замовляє або має намір замовити послуги для власних потреб, яким і є позивач [PERSON]. При цьому, Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією або ж фізичною особою-підприємцем, які надають послуги незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва, яким і є відповідач - ТзОВ «Укр Фін Стандарт». Відповідно до ч. 1 ст. 626, ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З вказаного договору вбачається, що згідно з Системою предметом договору є товар, оплату якого проводить Відповідач або сам учасник за рахунок грошей Відповідача з розстроченням платежів. Однак, з інших умов договору випливає, що відповідач формує групу клієнтів системи за рахунок сплати щомісячних повних внесків, сплачених клієнтом програми, тобто за кошти членів самої системи, фонду даної групи. Крім того, з даної групи формується чистий фонд, який призначений для придбання товарів для учасників програми, його наступний щомісячний розподіл між учасниками системи шляхом надання права учаснику програми на одержання відповідного товару. При цьому, визнання права учасника Системи на одержання товару надається не всім учасникам Програми, а лише тим, які мають найбільшу кількість проплат (платежів). Таким чином, розподіл фонду групи проходить по пірамідальній схемі, що порушує вимоги п.7 ч.3 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів", коли один учасник програми за свої власні кошти без інвестування коштів відповідача, оплачує товар іншим учасникам програми. При цьому, надання права на одержання товару (в даному випадку позики) учасником програми у приватну власність є компенсацією за рахунок коштів інших учасників Програми. Надаючи у судовому засіданні оцінку спірному договору (а. с. 6), додатку № 1 та додатку № 2 до спірного договору (а. с. 7-9), суд дійшов до висновку, що такий, хоч і спрямований на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків сторін у ньому, проте укладений із грубим порушенням порядку його укладення, який ґрунтувався би на вільному виборі сторін, вільному визначенні умов цього договору та врахуванням всіх обов'язкових вимог цивільного законодавства. Так, позивачка, як сторона у спірному договорі і споживач послуг під час його укладення не мала реальної інформації про послуги, що їй будуть надаватися, так як вважала, що це звичайний договір позики, і, відповідно, не могла здійснити свідомий вибір, так як детально ознайомилася із змістом договору лише після сплати вступного внеску у розмірі 2500 грн. і лише після підписання та проведення зазначеної оплати. Оскільки зміст договору з додатками є складним і незрозумілим, детальну інформацію, яка міститься у договорі, позивач отримала ще пізніше, після роз'яснення його положень правником. Вказане не відповідає вимогам п. 4 ст. 4, ч. 2 ст. 19 та ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», які повинні бути врахованими та застосовуватися при укладенні будь-яких видів договорів (контрактів) про надання послуг. При цьому, суд не бере до уваги надану відповідачем копію заяви від 10.12.2013 року (а. с. 16) про те, що позивач уважно прочитала та зрозуміла умови спірного договору, так як відібрання такої заяви не передбачено при укладенні договору, а сама заява являє собою бланк, що був заповнений не самою позивачем, а на ній лише стоїть підпис позивача, зроблений нею власноручно. Також, суд не бере до уваги надану відповідачем довідку про сплату загальних платежів (а. с. 17), в якій зазначено, що загальні платежі по договору № 001948 від позивача до них не надходили, оскільки в ній йдеться про загальні платежі, а позивач стверджує, що сплатила вступний платіж в розмірі 2 500 грн., згідно Додатку № 1 до Договору № 001948. При укладенні спірного договору про надання послуг не були враховані також і інші норми згаданого Закону, зокрема зміст ст. 18, яка забороняє включати у договори із споживачами умови, що є несправедливими. Так, спірний договір містить жорсткі обов'язки позивача, як споживача послуг поряд із обов'язками відповідача, а також санкції за невиконання зобов'язань за угодою; встановлення в угоді умов, з якими позивач не мав реальної можливості ознайомитися перед її укладенням; обмеження відповідальності відповідача стосовно прийнятих ним зобов'язань (вся угода сформована так, що у випадках порушення взятих на себе зобов'язань, відповідач не буде нести відповідальності, або ж буде нести незначну відповідальність). Важливим є і той факт, що більшість положень спірного договору не містять чітких тверджень, а в таких зазначаються додаткові умови, що робить даний договір нечітким, незрозумілим і складним для сприйняття клієнтів, у тому числі і позивача. Таким чином, у даному випадку має місце порушення принципу рівності сторін контракту (договору), обмеження певним чином права на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, що у відповідності із ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» є порушенням права споживача. Однак позов в частині розірвання договору задоволенню не підлягає, оскільки, Відповідно до ч.6 ст.19 Закону України "Про захист прав споживачів" правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. В силу ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9: відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину; вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому; вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги; якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Зі змісту позову вбачається, що позивач посилається на нікчемність укладеного договору, що підтверджується матеріалами справи. Встановивши нікчемність правочину, суд розірвати його не може, оскільки нікчемний правочин не може бути розірваним, адже це є взаємовиключні вимоги.

Outcome: approved