Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Білоусівської сільської ради про визнання права на земельну частку (пай), мотивуючи свої вимоги тим, що 24.05.1995 [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла йому та його сестрі [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке складається із права на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах. Його сестра [PERSON] від своєї частки в спадковому майні відмовилась та не заперечує проти того, щоб все спадкове майно успадкував він, подавши відповідну заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори. Таким чином він являється єдиним спадкоємцем за заповітом. Звернувшись до Тульчинської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину із-за відсутності оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай). В зв'язку з даними обставинами він змушений звернутися до суду з даним позовом. Просить визнати за ним право на спадкове майно після смерті [PERSON], померлої [INFO], яке складається з права на земельну частку (пай) розміром 2,41 в умовних кадастрових гектарах, що перебуває в землях "Відділення ВАТ "Кирнасівський цукровий завод" с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області та належала померлій на підставі земельного сертифікату серії [NUMBER]. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися. Згідно вимог поданої представником позивача заяви, він просить слухати справу у його та позивача відсутність, судові витрати залишити за позивачем. Відповідач - представник Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої не заперечує проти задоволення позову, просить слухати справу без представника сільської ради. Відповідно до ст. ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що згідно копії заповіту від 24.05.1995 (а.с.10) [PERSON] заповіла [PERSON] та [PERSON] після своєї смерті усе своє майно. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією повторного свідоцтва про смерть від10.04.2018 серія [NUMBER] (а.с.5). Після її смерті відкрилася спадщина за заповітом, яка складалася із: - права на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка належала останній відповідно до сертифікату серії [NUMBER], виданого 08.05.1997 Тульчинською районною державною адміністрацією, що підтверджується копією довідки виконкому Білоусівської сільської ради Тульчинського району Вінницької області від12.04.2018 №180 (а.с53). Згідно виписки, виданої відділом у Тульчинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області (а.с.8) вбачається, що на ім'я [PERSON] видавався сертифікат серія [NUMBER], зареєстрований 08.05.1997 за порядковим номером 441 на земельну частку (пай) в розмірі 2,41 в умовних кадастрових гектарах, яка перебуває в "Промінь" ВАТ "Кирнасівський цукровий завод", який було видано на підставі рішення Тульчинської районної державної адміністрації №118-р від 18.04.1997. [PERSON] від своєї частки в спадковому майні відмовилась та не заперечує проти того, щоб все спадкове майно успадкував [PERSON], подавши відповідну заяву до Тульчинської державної нотаріальної контори, про що свідчить копія даної заяви (а.с.52). Таким чином позивач являється єдиним спадкоємцем за заповітом. Позивач звернувся до Тульчинської державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину на вищезазначене спадкове майно, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право на земельну частку (пай), яка належала померлій [PERSON] та перебуває у "Відділенні ВАТ Кирнасівський цукровий завод" с.Білоусівка, Тульчинського району, Вінницької області, йому було відмовлено в зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на земельну частку (пай), що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.05.2018№429/02-31 (а.с.9). Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до відносин спадкування застосовується чинне на той час законодавство. Оскільки смерть спадкодавця [PERSON] наступила до 01.01.2004, тому до даних правовідносин застосуванню підлягають норми ЦК УРСР (в ред.1963 р.). Згідно із вимогами ст. 524 ч. 1 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Згідно з ст.534 ЦК УРСР 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК УРСР України (1963) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР 1963 року визначено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини; ці дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Оскільки спадкодавець [PERSON] на випадок своєї смерті залишила заповіт на імя' позивача, тому спадкування у даному випадку здійнюється за заповітом і позивач як спадкоємець померлої, вступивши у фактичне володіння спадковим майном, вважається таким, що прийняв спадщину. В свою чергу, своє право власності на успадковане майно після смерті [PERSON], позивач у встановленому порядку не оформив, оскільки згідно ст.560 ЦК УРСР 1963 року, оформлення спадщини на той час було правом, а не обов'язком спадкоємця. Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як роз'яснив ВССУ у п.1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4/-13 від 16.05.2013, при розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини у випадку, якщо спадщина відкрилась до 01.01.2004 або ж спадкодавець проживав в іншій державі, спадкоємець є іноземним громадянином та проживає в іншій державі, а спадкове майно знаходиться на території України. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). В матеріалах копії спадкової справи № 364/2018 до майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с.49-59) міститься повідомлення з Державного нотаріального архіву Вінницької області від 28.04.2018 №1173/01-18 (а.с.24) про те, що згідно даних Алфавітної книги обліку спадкових справ Тульчинської державної нотаріальної контори за 1996-2006 роки, яка знаходиться на зберіганні в Державному нотаріальному архіві Вінницької області, спадкова справа після померлої [INFO] [PERSON], даною конторою не заводилась. Згідно заяви, яка 17.05.2018 була подана позивачем до Тульчинської державної нотаріальної контори вбачається, що державним нотаріусом перевірено факт прийняття спадщини. Згідно абзацу 1 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішені спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно п. 3.5 Інформаційного листа Вищого ССУ з розгляду кримінальних та цивільних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) аналогічного порядку видачі нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що позивач не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, суд вважає, що відповідно до ст. 16 ЦК України, його цивільне право підлягає захисту шляхом визнання за ним права. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи норму ч.4 ст.206 ЦПК України, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх задоволення. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, згідно заяви представника позивача, залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved