Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду до суду з позовами, в яких просять визнати недійсним та скасувати рішення [PERSON] міської ради від 12.08.2015 року № 80-49/15 «Про внесення змін до рішення від 30.12.2014 року". Вимоги обгрунтовують тим, вони є власниками будинку по вул.Черешньовського,10а, в м.Болехові, а також земельної ділянки, площею 0.0330 га для будівництва та обслуговування цього о будинку . До їх будинку є єдиний наявний заїзд з вул.Черешньовського, яким користуються жителі будинку №6 , який є спільним та перебуває в комунальній власнісі [PERSON] міської ради. Однак жителі будинку №6 постійно перешкоджають їм у користуванні даним заїздом, з приводу чого вони зверталися до відповідача і отримали відповідь про те, що спірна земельна ділянка є спільним заїздом до будинку №6 та будинку № 10а. Вони також звертались в суд і винесено рішення про зобовязання третіх осіб не чинити їм перешкоди у користуванні цим заїздом до житлового будинку та господарських споруд по вул. Черешньовського, 10а. Після вказаногосудового рішення [PERSON] та [PERSON] звернулися до відповідача про виділення їм частини земельної ділянки для облаштування окремого заїзду до будинку. Рішенням від 30.12.2014 року « 59-43/14 Про розгляд звернення [PERSON]М. виділено земельну ділянку, площею 0.02 га із земель комунальної власності між буд.№6 та № 10а по вул.Черешньовського для спільного користування жителями цих двох будинків та зобовязано жителів будинку №6 не чинити перешкоди. Однак рішенням сесії від 12.08.2015 року № 80-49/15 відповідач земельну ділянку, площею 0.02 га залишив для користування тільки жителям будинку №6, а п.2 рішення від 30.12.2014 року № 59-43/14 виключив, при цьому не повідомивши позивачів та порушивши їх право на користування заїздом до будинку та земельної ділянки. Рішення вважають незаконним, ще й тому, що прийняте на підставі усного звернення, без врахувань висновків, викладених в рішенні Болехівського міського суду. Крім того, відповідач не вправі згідно рішення Конституційного суду скасовувати попередньо винесені рішення, які обмежують права громадян. 23.10.2015 року ухвалою суду позови позивачів [PERSON] та [PERSON] обєднано в одне провадження, так як виникають із одних правовідносин, стосуються одного ж того предмету - спору щодо визнання недійсним та скасування рішення [PERSON] міської ради від 12.08.2015року, в їх розгляді беруть участь одні і ті ж сторони. Ухвалою суду від 24.09.2015 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] П В судовому засіданні позивачка [PERSON] підтримала позов з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] та треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просять розгляд справи проводити у їх відсутності, що не суперечить вимогам ст. 158 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь в справі, має право заявити клопотання про розгляд справи без її участі. Представник відповідача [PERSON] міської ради позов не визнала та пояснила, що 30.12.2014 року [PERSON] міською радою прийнято рішення № 59-43/14, щодо виділення земельну ділянку площею 0.02 га із земель комунальної власності для спільного користування жителями будинків №6 та №10 по вул.Черешньовського. Але оскільки таке рішення прийнято без згоди жителів будинку №6 по вул. Черешнівського, то на усне звернення жителів цього будинку [PERSON] та [PERSON] 20.04.2015 року працівниками міської ради обстежено земельну ділянку та складено акт від 21.04.2015 року, згідно якого комісія рекомендувала внести на розгляд депутатської комісії міської ради питання щодо відміни рішення від 30.12.2014 року №54-43/14 "Про розгляд звернення [PERSON]М.". На підставі усного звернення та акту було підготовлено проект рішень сесії [PERSON] міської ради про відміну рішення [PERSON] міської ради від 30.12.2014 року № 59-43/14 "Про розгляд звернення [PERSON]М.". Однак під час розгляду проекту на сесії в ході обговорення змінено проект рішення з даного приводу та прийнято інше . При прийнятті цього рішення думку жителів будинку №10а по вул. Черешнівського не з'ясовували, на розгляд сесії їх не запрошували. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні, кожен зокрема, заперечували що задоволення позову. Їх заперечення обгрунтовувались на тому, що позивачі мають власне повір'я, відгородилися від них без їхньою згоди високою бетонною огорожею, а тому не мають права на заїзд до їхнього будинку. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, давши їм правову оцінку, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Статтею 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування приймають рішення в межах компетенції, встановленої законом. Отже, підставами для визнання акта недійсним ( протиправним ) є невідповідність його вимогам чинного законодавства або визначеній законом компетенції органу, який цей акт прийняв. Обов'язковою умовою визнання акта протиправним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивачів у справі.\~ Частинами 1, 2 ст. 83 ЗК України передбачено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об'єкти комунальної власності. Таким чином, вирішення питання про надання у користування земельної ділянки під влаштування заїзду чи проїзду до будинку позивача за рахунок земель загального користування, які відносяться до комунальної власності, належить до виключної компетенції органу місцевого самоврядування. Судом встановлено, що між стронами тривалий час існує конфлікт та суперечки з приводу користування земельною ділянкою, що є у комунальній власності [PERSON] міської ради, та служить заїздом до будинковолодінь №6 та №10а по вул. Черешнівського в м.Болехові, який і був предметом розгляду в судах. Так, в ухвалі апеляційного суду Івано-Франківської області від 10 лютого 2015року , якою залишено без змін рішення Болехівського міського суду від 25 грудня 2014року у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до мешканців будинку №6 : [PERSON], [PERSON]. Л., [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні спільним проїздом їх житлового будинку №10а зазначено, що спірна земельна ділянка служить спільним заїздом до будинковолодінь №6 та 10а по вул. Черешнівського в м.Болехові ( а.с.67). Вказані рішення має преюдиційне значення і , відповідно до ст. 61 ЦПК, обставини, що ними встановлені, не доказуються при розгляді даного спору ( а.с. 57-62). Після прийняття судового рішення, необхідно констатувати той факт, що і відповідач , розглянувши заяву позивачів теж прийняв рішення 30.12.2014року, згідно якого вирішив виділити земельну ділянку, площею 0,02 га із земель комунальної власності між будинками №6 та №10 по вул.Черешнівського для спільного користування жителями цих будинків та зобов'язано жителів будинку №6 не чинити перешкоди у користуванні даним заїздом гр. [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Але вже через вісім місяців відповідач, розглянувши усне звернення жителів будинку №6 по вул. Черешнівського [PERSON] та [PERSON] про відміну цього рішення на сесії міської ради 12.08.2015року фактично це рішення відмінив, оскільки вирішив : внести до нього зміни і викласти в такій редакції : земельну ділянку, площею 0,02 га із земель комунальної власності між будинками №6 та №10 по вул. Черешнівського залишити для користування жителям будинку №6 (а.с.8). Як стверджував представник відповідача і вбачається з доданих ним матеріалів, на розгляд сесії подавались два проекти : про визнання рішення від 30.12.2014року таким, що втратило чинність ( а.с.19). та про відміну цього рішення (а.с.20). Але, оскільки, відмінити рішення орган місцевого самоврядування не можна згідно рішення Конституційного суду , про що ствердив і головний спеціаліст з питань землеустрою [PERSON] (а.с.32), виступаючи на сесі , то прийнято рішення, за твердження представника, не про відміну, а про внесення змін до рішення. Однак суд не погоджується з таким трактуванням представника відповідача щодо змісту "зміни рішення". Оскаржуваним рішенням не внесено зміни в рішення від 3012.2014року, оскільки прийняте протилежне рішення : земельна ділянка (спірний проїзд) вже залишався для користування жителів будинку №6 , а в попередньому рішенні - він був виділений для спільного користування жителям двох будинків №10а і 6. Про те, що позивачі, як мешканці будинку №10а позбавлені права на користування цим проїздом свідчить і те, що в цьому рішенні пункт 2 попереднього рішення взагалі виключений, а там передбачалось жителям будинку №6 не чинити перешкоди у користуванні даним заїздом [PERSON] та [PERSON] Конституційний Суд України у рішенні від 16 квітня 2009 року №7-рп/2009 у справі за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень ч.2 ст.19, ст.144 Конституції України, ст.25, ч.14 ст.46 частин 1, 10 ст.59 Закону №280/97-ВР (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) вирішив, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України (Рішення). При цьому, Суд в п.4 мотивувальної частини зазначеного Рішення вказав, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Крім того, у п.5 цього ж Рішення відмічено, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є «гарантією стабільності суспільних відносин» між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене погіршене прийняттям більш пізнього рішення. Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Оскільки Рішення від 30.12.2014року є ненормативним правовим актом одноразового застосування, яке вичерпало свою дію фактом його виконання - закріпленням земельної ділянки за двома будинкками №6 та №10а по вул. Черешнівського згідно план-схеми, даданої до нього та користуванням проїздом власниками (мешканцями) цих будинків , визнання спільним проїздом для двох будинків судовим рішенням, а тому не могло бути в подальшому відмінено міською радою. Викладене також узгоджується з рішеннями Верховного Суду України, зокрема, з постановами від 04 червня 2013 року №21-64а13, 07 листопада 2012 року №6-107цс12, 25 грудня 2012 року № 21-412а12, 06 червня 2011 року №21-50а11 та 07 жовтня 2008 року №21-1091во08. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Рисовський проти України» (заява №29979/04), 20 жовтня 2011 року, установив порушення ст.1 Протоколу №1 до Конвенції, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень. У пунктах 69-71 цього рішення Суд зазначив, що державні органи мотивували скасування рішення 1992 року тим, що його було прийнято помилково, без урахування попередньої обіцянки про виділення цієї ж землі третім особам. Аналізуючи відповідність цього мотивування Конвенції, Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, interalia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Приймаючи оскаржуване рішення в порушенні цього принципу, орган місцевого самоврядування не врахував інтересів позивачів, власників будинку №10а , а звернув свою увагу лише на бажання та пропозиції жителів будинку №6 щодо облаштування заїзду, що практично є неможливим, оскільки це суттєво утискає права позивачів. Способи захисту порушених прав визначені ст.152 Земельного кодексу України, зокрема шляхом визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування. З врахуванням викладеного, оскаржуване рішення від 12.08.2015 р. № 80-49/15 Про внесення змін до рішення [PERSON] міської ради від 30.12.2014 р." не може залишатися в силі і підлягає скасуванню. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, що в даному спорі складаються з витрат позивачів на сплату ними судового збору . На підставі наведеного,

Outcome: approved