Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, який був нею уточнений заявою від 29 квітня 2014 року (а.с.34-38), та просила суд ухвалити рішення про визнання земельних ділянок № 1482, 1484, що розташовані на території Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області в садовому товаристві "Давидівський", спільною сумісною власністю подружжя. Як на підставу для звернення до суду з даним позовом та в його обґрунтування позивач вказала, що з 3 березня 2005 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За рішенням суду спільною сумісною власністю їх подружжя визнано садовий будинок № 1482. Власником земельних ділянок № 1482 та 1484 на яких, як вказує позивач, знаходиться названий садовий будинок. Відтак заявник резюмує, що оскільки садовий будинок є спільною сумісною власністю подружжя, то земельні ділянки, на яких він розташований, мають також бути визнані спільною сумісною власністю подружжя і у звязку з цим за нею має бути визнано право власності на ? частину цих земельних ділянок. Спрямованими до суду заявами представник позивача та відповідач клопотали про розгляд даної справи за їх відсутності. Представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач, в свою чергу, позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Дослідив матеріали справи, судом встановлено наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Сторони у справі з 3 березня 2005 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.7). Згідно рішення виконавчого комітету Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області від 30 жовтня 2007 року та на підставі розпорядження голови Житомирської РДА № 925 від 3 жовтня 2007 року на імя відповідача 30 травня 2011 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0900 га (а.с.9), що розташована у садовому товаристві "Акорд" Давидівського масиву Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області і складається з ділянок № 1482, 1484. Як встановлено рішеннями Житомирського районного суду Житомирської області від 2 грудня 2013 року (а.с.20-23) та апеляційного суду Житомирської області від 20 січня 2014 року (а.с.24-26), що набрало законної сили у момент його проголошення, 30 жовтня 2007 року виконавчим комітетом Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області на імя відповідача видано свідоцтво про право приватної власності на садовий будинок № 1482, що розташований у товаристві "Давидівський" Іванівської сільської ради Житомирського району Житомирської області. Названим рішенням суду апеляційної інстанції даний садовий будинок визнано спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], тобто сторін у даній справі. Позивач є власником ? частини вказаного садового будинку, що перебуває у спільній частковій власності сторін (а.с.10). Правовідносини, що склались між сторонами у даній справі, врегульовані положеннями наступних нормативно-правових актів. Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. ч. 1, 3 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) (ч. 1 ст. 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 Кодексу). Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до п. 18-2 ПП ВСУ № 7 від 16 квітня 2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (в редакції Закону, що діяли на момент отримання у власність відповідачем земельних ділянок) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи та норми закону, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у повному обсязі, беручи до уваги наступне. Як встановлено судом, земельна ділянка, яку позивач просила визнати спільною сумісною власністю подружжя і на ? частину якої прохала визнати за нею право власності, була отримана відповідачем у приватну власність шляхом приватизації частки із земельного фонду і тому, враховуючи приписи Закону, що діяли на момент надання останньому такого нерухомого майна, є його особистою приватною власністю та, з огляду на це, не може бути визнана судом спільною сумісною власністю подружжя. Вимоги про виділ конкретної частини садового будинку, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності позивачем не заявлялось, а тому задоволення вимоги про визнання права власності заявника на ? частину земельної ділянки без визначення конкретної частки будинку в натурі (1/3, 1/4 тощо) в подальшому ускладнить або зробить неможливим реалізацію права власності відповідачем у відповідності до її частин. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed