Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

ПАТ "ДельтаБанк" звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовано тим, що 12.05.2008 року між ним, позивачем, як правонаступником ТзОВ "Комерційний Банк "Дельта", та відповідачем було укладено кредитний договір № 005-06031-120508. Відповідно до п. 1.2 кредитного договору він позивач, відкриває відповідачеві картковий рахунок № 26254902578475 у гривні, випускає та надає платіжну картку і ПІН-код до картки та здійснює обслуговування на умовах, викладених в тарифному пакеті Visa "Класичний", що міститься в Додатку № 1 до договору. Згідно п.1.3 кредитного договору відповідачеві відкрито кредитну лінію на загальну суму 30000 гривень та на день укладеного кредитного договору їй встановлено ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 3000 гривень. За умовами договору позичальник зобовязалася щомісячно погашати кредит та сплачувати відсотки за користування ним, сплачувати інші платежі згідно договору. Однак, у порушення умов договору відповідач належним чином зобовязання, взяті на себе, не виконує, внаслідок чого станом на 14.08.2015 року виникла заборгованість на загальну суму 3695,00 грн., яка складається з: тіло кредиту - 3695,00 грн. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду позивач був повідомлений у встановленому порядку (а.с. 50). У позовній заяві позивач просить суд розглянути справу у відсутності представника, позовні вимоги підтримують, проти ухвалення заочного рішення не заперечують (а.с. 10). Відповідач у судовому засіданні позов визнала частково, зокрема пояснила, що погоджується із вказаним у позовній заяві, за винятком розміру заборгованості 3695 грн. Зокрема, відповідач зазначила, що підтверджує укладення договору з позивачем у 2008 році, отримання кредитної картки та кредитного ліміту на неї у сумі 3000 грн. Проте, пояснила, що два роки, тобто, до 2010 року вона кожен місяць вносила платежі на пошту для погашення заборгованості, після того припинила сплачувати кошти за договором, тому виникла заборгованість, відтоді жодних повідомлень їй не приходило. Згідна із заборгованістю у 1000 грн., в решті просить застосувати позовну давність. Щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду. Заслухавши пояснення відповідача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 12 травня 2008 року між товаристом з обмеженою відповідальністю "Комерційний банк "Дельта", правонаступником якого є публічне акціонерного товариства "ДельтаБанк"- позивач у справі та [PERSON] - відповідачем (держателем) було укладено договір № 005-06031-120508 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки. У відповідності до пунктів 1.2, 1.3 кредитного договору банк відкриває держателю картковий рахунок № 26254902578475 в національній валюті України - гривні, оформляє та надає в користування картку платіжної системи Visa International та/або Дельта, а також ПІН-код до картки, здійснює обслуговування держателя на умовах, викладених в Тарифному пакеті Visa Швидкі гроші, що міститься в Додатку № 1 до договору (Тарифи). [PERSON] надає держателю кредит шляхом відкриття відновлювальної відкличної кредитної лінії на загальну суму 30000 грн., та на день укладення кредитного договору встановлює ліміт кредитної лінії на рахунку в сумі 3000 грн. Банк самостійно не більше одного разу на місяць може змінювати розмір ліміту кредитної лінії в межах кредитної лінії, при цьому сторони погодили, що у даному випадку Додаткова угода до договору про зміну ліміту кредитної лінії сторонами не складається. Згідно п. 2.1 договору моментом надання банком держателю кредиту є день здійснення операції за допомогою картки або день утримання платежів, передбачених Тарифами, за умови відсутності на рахунку власних коштів держателя. За умовами укладеного договору (пункти 3.6, 2.3) відповідач зобов"язалася щомісяця здійснювати погашення заборговансоті у вигляді обов"язкового мінімального платежу (ОМП), складові якого зазначаються у Тарифах. Обов"язковими складовими ОМП є частка погашення заборгованості, овердрафт, та прострочена заборгованість попередніх періодів. В залежності від умов Тарифів до складу ОМП можуть включатись інші платежі. Держатель сплачує банку проценти за користування кредитною лінією та/або овердрафтом за ставками, які зазначені в Тарифах. Відповідно до п. 5.2 договір набуває чинності з дати його укладання сторонами та діє до повного виконання сторонами зобов"язань за цим договором. Картку та ПІН-конверт до неї відповідач отримала 12 травня 2008 року. Наведені вище обставини повністю та об"єктивно стверджуються дослідженою судом копією договору № 005-06031-120508 на відкриття карткового рахунку та обслуговування платіжної картки від 12.05.2008 року (а.с. 11, 12), копією статуту ПАТ "Дельта Банк" (а.с. 15) та ці обставини відповідач у судовому засіданні не заперечила. Позивач в обгрунтування позовних вимог зсилається на те, що заборгованість відповідача станом на 14.08.2015 року складає 3695,00 грн. Із розрахунку заборгованості відповідача, наданого позивачем на підтвердження викладеного у позовній заяві, вбачається наступне. 19.05.2008 року та 20.05.2008 року відповідач зняла готівку з картки на загальну суму 3000 грн. Після чого періодично вносила платежі, однак несистематично. Останній платіж внесено 17.05.2011 року. Крім того, два платежі, а саме: 2270 грн. на погашення комісії та інших нарахувань та 150 грн. на погашення пені - у період з 03.12.2012 року по 29.12.2012 року. Станом на цей період (тобто, із 03.12.2012 року до 29.12.2012 року) тіло кредиту становило 1425,00 год. Після того, зняття готівки, внесення платежів, нарахування комісії, пені не проводилося, проте тіло кредиту збільшилося, та у період із 02.01.2013 року по 31.01.2013 року становило 3695,00 грн. Відповідач не заперечила факт зняття готівки у сумі 3000 грн., та зазначила про систематичне внесення нею коштів згідно договору до 2010 року. Проте, заперечила розмір заборгованості та надала суду квитанції про сплату коштів, зазначивши, що всі ці платежі відображені у розрахунку, наданому позивачем. Більшість із доказів, наданих відповідачем на підтвердження своїх заперечень проти позовних вимог, не є належними та допустимими з таких підстав. Відповідач надала суду копії заповнених нею розрахункових квитанцій на погашення зобов"язань, а також кілька платіжних квитанцій. Частково відповідачем надано копії відповідних документів по кредитному договору № 26254902578475 (а.с. 41, 42, 44, 45), проте, як встановлено судом між сторонами укладено договір № 005-06031-120508. Копії розрахункових квитанцій, які надано по договору, укладеному між сторонами, не містять відомостей про отримання коштів банком, зокрема, штамп чи печатка, підпис уповноваженого працівника банку (а.с. 41, 43, 44, 45). Лише платіжні квитанції на суму 210 грн., внесену 12.06.2008 року (а.с. 41), на суму 320 грн., внесену 12.05.2009 року (а.с. 42), на суму 210 грн., внесену 14.07.2009 року, та на суму 210 грн., внесену 14.04.2009 року (а.с. 43) є належними доказами у даній справі та ці чотири платежі відображено у розрахунку заборгованості відповідача. Лист, який наданий відповідачем в якості доказу звернення до позивача, не містить найменування адресата, дати, підпису заявника, відтак з огляду на недопустимість не приймається судом до уваги як доказ у справі. З огляду на наведене, заперечення відповідача щодо розміру заборгованості не обгрунтовані та не підтверджені належними та допустимими доказами. Разом з тим, як вказувалося вище, зокрема, згідно дослідженого судом розрахунку заборгованості, у період із 03.12.2012 року по 23.12.2012 року тіло кредиту становило 1425,00 грн., а у наступний період - із 02.01.2013 року по 31.01.2013 року - становило 3695,00 грн. Можливість зміни ліміту кредитної лінії банком передбачено умовами укладеного між сторонами договору - п. 1.3. Відповідно до договору (п. 2.1) моментом надання банком держателю кредиту є день здійснення операції за допомогою картки або день утримання платежів, передбачених Тарифами, за умови відсутності на рахунку власних коштів держателя. Зокрема, умовами договору передбачено (п. 3.4.1) можливість банком здійснювати з рахунку договірне списання грошових коштів, які складають суми заборгованості, які виникають за цим договором та/або кредитними договорами, укладеними між сторонами. Проте, після збільшення кредитного ліміту до 3695,00 грн. операції за допомогою картки згідно розрахунку відповідачем не здійснювалися та утримання платежів, передбачених Тарифами, не відбувалося. Відтак, кредит у сумі 2270 грн. (3695 - 1425 = 2270), на яку відбулося збільшення кредитного ліміту, відповідачеві не надано. Тому, тіло кредиту станом на 14.08.2015 року складає не 3695,00 грн., як про це вказано у позовній заяві, а 1425,00 грн. Суд констатує, що між сторонами виникли договірні правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як встановлено судом відповідач в порушення умов укладеного з позивачем договору не виконувала своєчасно взяті на себе зобовязання, в результаті чого утворилася заборгованість по тілу кредиту. Такими діями відповідач порушує право позивача на отримання виконання за договором, а тому порушене право підлягає захисту шляхом стягнення з відповідача суми заборгованості. Відповідач звернулася до суду з клопотанням про застосування позовної давності, оскільки платежі згідно договору нею вносилися до 2010 року. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов"язку. Встановлено, що позивач звернувся з позовом до суду у серпні 2015 року. Відповідно позовні вимоги з приводу боргу, який виник у період із серпня 2012 року по серпень 2015 року є такими, що подані в межах строку позовної давності. Заборгованість по тілу кредиту, яку визнано судом доведеною, існувала станом на 29.12.2012 року. У період із 03.12.2012 року по 29.12.2012 року згідно встановлених судом обставин при сталому тілу кредиту у 1425,00 грн. мали місце два платежі згідно договору, а саме: 2270 грн. на погашення комісії та інших нарахувань та 150 грн. на погашення пені. Дані обставини є такими, що свідчать про визнання боргу відповідачем, цим переривався перебіг позовної давності, тому строк позовної давності позивачем не пропущено. За таких обставин, оцінивши всі докази в їх сукупності та взаємозв'язку, відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку, що позов підставний, обгрунтований та з врахуванням доведеної суми заборгованості підлягає частковому задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. У зв"язку з тим, що позивач при зверненні до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 22 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" (у редакції, яка діяла до 01.09.2015 року) то судовий збір в сумі 243,60 грн. слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial