Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-16 00:00:00

В позові, який надійшов до суду 01 квітня 2019 року, позивач акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі АТ КП «Приватбанк») зазначив, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 25.06.2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. У зв`язку із порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 04.03.2019 року має заборгованість 83165,10 грн., яких: 34958,60 грн. - тіло кредиту; 21183,43 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 22401,79 грн. - нараховано пені за прострочення зобов`язання; 184,85 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3936,43 грн. - штраф (процентна складова). Позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 83165,10 грн. за кредитним договором №б/н від 25.06.2012 року та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921,00 грн. Ухвалою Дружківського міського суду Донецької області від 23 квітня 2019 року провадження по справі було відкрито та справу визначено розглядати за правилами спрощеного провадження на 23 травня 2019 року о 11:00 годині (а.с.44). У судовому засіданні відповідач [PERSON] пояснив, що у 2012 році він отримав кредитну картку. З того часу користувався кредитним лімітом. Погашення кредиту здійснював частково. Пізніше у нього виникли фінансові труднощі, а тому він був змушений збільшити розмір кредиту. Він також намагався спільно вирішити фінансові питання з банком, але до позитивного результату це не призвело. [PERSON] наголосив, що дійсно не мав змоги сплачувати кредитні зобов`язання. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги банку не визнав. Вказав, що до грудня 2015 року відповідач [PERSON] сплачував кредитні зобов`язання, але був вимушений виїхати за межі м. Дружківка, тому що у нього не було роботи. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до анкети-заяви від 25.06.2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 25000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. З заяви позичальника вбачається, що [PERSON] погодився з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Отже, під час розгляду справи було достовірно встановлено, що відповідач отримав кредитні кошти, але зобов`язання щодо їх повернення не виконував. При цьому, відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.4 умов договору, за ініціативою банку кредитний ліміт відповідачу було збільшено. Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються Цивільним кодексом України та Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання сплати процентів та інших зборів з такої суми. Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. На підставі ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями 1048, 1049, 1050 ЦК України, передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідач не виконував належним чином свої зобов`язання за кредитним договором згідно з графіком погашення кредиту та процентів і станом на 04.03.2019 року за ним утворилась заборгованість у сумі 83165,10 грн., яких: 34958,60 грн. - тіло кредиту; 21183,43 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 22401,79 грн. - нараховано пені за прострочення зобов`язання; 184,85 грн. - нараховано пені за несвоєчасність сплати боргу; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 3936,43 грн. - штраф (процентна складова). В той же час позивачем безпідставно нараховані відповідачу пеня та штрафи після 14 квітня 2014 року, як особі, яка зареєстрована у населеному пункті (м. Дружківка Донецької області), де проводилась антитерористична операція. Ці дії суперечать вимогам ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», де зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що пеня нарахована всупереч вищевказаним вимогам Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині. Слід також зазначити, що відповідач [PERSON] надав заяву про застосування строку позовної давності, в якій вказує,що позивач звернувся до суду із даним позовом до суду після спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в його задоволенні. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність -це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовноїдавності,про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові(частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності:загальну і спеціальну. Загальна позовна давність, встановлюється тривалістю у три роки(стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог:1) про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події,з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як вбачається з листа наданого позивачем від 27 вересня 2019 року № 30.1.0.0/2- 20190318/145 клієнт [PERSON] (ІПН [NUMBER] ) згідно кредитного договору б/н від 25 червня 2012 року, отримав картки № [NUMBER] , № [NUMBER] , № [NUMBER] ,№ [NUMBER] зі строком дії пере випущеної картки до останнього дня травня 2018 року. Відтак, банк пред`явив позов до суду 01 квітня 2019 року, не порушивши строку позовної давності. В правовій позиції Верховного Суду України, яка висловлена в постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-14цс14 відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. Враховуючи, що строк дії картки [PERSON] спливає в останній день травня 2018 року, а в суд позивач звернувся 01 квітня 2019 року, він не пропустив строк позовної давності для захисту порушеного права. Між тим, суд зазначає, що твердження відповідача, про те, що він останній раз користувався карткою у 2015 році та вносив кошти на неї останній раз також у 2015 році, повністю спростовуються наданим позивачем розрахунком, з якого вбачається, що клієнт, тобто відповідач, останній раз здійснював витрати по картці 25 лютого 2019 році у сумі 656,12 грн. При цьому, сума коштів внесених на погашення заборгованість була внесена 01 березня 2019 року у сумі 0,57 грн. (а.с.9-15). Отже, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитом у сумі 34958,60 грн.; заборгованість по відсоткам за користування кредитом 21183,43 грн. Таким чином, позов задоволено шляхом стягнення суми заборгованості, процентів з відповідача в сумі 56142,03 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про судовий збір" із позовних заяв майнового характеру юридичними особами справляється судовий збір в розмірі 1,5% ціни позову, але не менше мінімальної заробітної плати. З матеріалів справи встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у сумі 1921,00 грн. Таким чином, на користь АТ КБ «Приватбанк» підлягає стягненню з [PERSON] судові витрати за сплату судового збору, пропорційно задоволених позовних вимог, тобто в розмірі 1296,80 грн. В задоволенні решти позову суд вважає за необхідне відмовити.

Outcome: partial