Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-31 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Стадницької сільської ради Вінницького району, Вінницької області про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями в порядку спадкування за заповітом, мотивуючи свої вимоги тим, що 09.11.2017 року померла його тітка - [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно, до складу якого входить житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Стадниця по вулиці Калініна, № 26 Вінницького району Вінницької області, За життя тітка [PERSON] зробила розпорядження заповітом, в якому зазначено, що, все своє майно, де б воно не було і з чого воно не складалося, а також все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право заповіла [PERSON], тобто йому, позивачу по справі. На день смерті спадкодавця заповіт не змінений та не скасований. \~ \~ \~ \~Як зазначає позивач в своїй заяві, що він, як спадкоємець за заповітом після смерті тітки [PERSON] спадщину прийняв, вступивши в фактичне управління та володіння майном, а саме своєчасно звернувся до Вінницької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але свідоцтво про право на зазначений житловий будинок нотаріус йому не видає, оскільки цілий житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в с. Стадниця во вул. Калініна №26 належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON], і яка саме частка у праві власності належить спадкодавцю [PERSON] - неможливо встановити. Таким чином,\~оформити свої\~спадкові права\~в державній\~нотаріальній конторі\~він,\~позивач по\~справі не\~має можливості,\~що підтверджується\~постановою Вінницької\~районної державної\~нотаріальної контори. За наведених обставин позивач змушений звернутися до суду з позовом, в якому просить визнати за ним, [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], яка померла 09 листопада 2017 року на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Стадниця по вулиці Калініна, № 26 Вінницького району Вінницької області, який згідно відомостей технічного паспорту, виготовленого КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" в цілому складається з: житлового будинку під літерою "А", літня кухня „Б", сарай з погребом „В", колодязь „К", огорожа № 1-2. В підготовче судове засідання учасники судового провадження не зявились, попередньо подавши суду письмові заяви про розгляд справи без їхньої участі, при цьому позивач [PERSON] в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, а представник Стадницької сільської ради Вінницького району Вінницької області в поданій заяві зазначив, що позовні вимоги позивача визнає та не заперечує проти їх задоволення. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що \~учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважає можливим провести підготовче судове засідання за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Частиною 3 статті 200 ЦПК України визначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що\~\~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Врахувавши думки та позиції учасників процесу, викладені у поданих до суду письмових заявах, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та такий, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.11.2017 року померла [PERSON] в с. Стадниця, Вінницького району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.4). За\~життя [PERSON]\~02.10.2013\~року склала\~заповіт,\~яким заповідала\~на випадок\~свої смерті\~усе її\~майно,\~де б\~воно не\~було і\~з чого\~б не\~складалось,\~у тому\~числі все\~те,\~що буде\~належати їй на день смерті і на що матиме право за законом [PERSON] (а.с.5). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Стадниця по вулиці Калініна, № 26 Вінницького району Вінницької області, який згідно відомостей технічного паспорту, виготовленого КП "Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації" в цілому складається з: житлового будинку під літерою "А": літня кухня „Б", сарай з погребом „В", колодязь „К", огорожа № 1-2 (а.с.6-12). Спадковий будинок належав померлій згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок. З погосподарських книг та свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок вбачається, що дане домоволодіння належить колгоспному двору, головою якого була [PERSON], інші члени колгоспного двору - відсутні (а.с. 13, 17-19). Позивач [PERSON] спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв, оскільки подав до Вінницької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], що підтверджується заявою від 13 березня 2018 року, яка міститься в матеріалах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка була витребувана на ухвалу суду. Однак, у видачі свідоцтва позивачу відмовлено, про що 19 червня 2018 року за № 1239/02-31 державним нотаріусом Вінницької районної державної нотаріальної контори надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії де зазначено, що в наданому спадкоємцем документі, який посвідчує право на спадкове майно, свідоцтві №101 про право особистої власності на домоволодіння, виданому виконкомом Стадницької сільської ради народних депутатів Вінницького району Вінницької області 30 серпня 1989 року на підставі рішення Вінницької районної ради народних депутатів №128 від 19.05.1988 року, вказано, що цілий житловий будинок з надвірними будівлями, розташований в с. Стадниця по вул. Калініна, №26 дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON], проте яка частка зазначеного будинку належала спадкодавцю не представляється можливим (а.с. 14). Інші спадкоємці, яким заповіла [PERSON] вищезазначений житловий будинок та особи, які мають право на обов'язкову частку у спадковому майні після смерті [PERSON] відсутні, про що свідчить відповідна копія спадкової справи. Застосовуючи норми матеріального та процесуального права, суд виходить з наступного: Відповідно до ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 1216\~ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб - спадкоємців. Відповідно до ст.\~1217\~ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Згідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Згідно з п. 6 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22\~грудня 1995\~року №\~20\~«Про судову\~практику у\~справах за\~позовами про\~захист права\~приватної власності» право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст. ст. 120, 123 ЦК України 1963 року, чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Тобто усі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15 квітня 1991 року, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування», та в підпункті г) пункту 6 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах права приватної власності», правила ст.\~563\~ЦК УРСР про те, що спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], як голова колгоспного двору за адресою: с. Стадниця, вул.Калініна, буд. № 26, Вінницького району Вінницької області проживала в даному будинку одна. В 2013 році зареєструвався та проживає [PERSON]. Станом на 1991 рік даний будинок відносився до типу колгоспного двору; 09.11.2017 року [PERSON], [INFO] - померла. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Станом на 15 квітня 1991 року, інші члени колгоспного двору відсутні. Позивач у справі є спадкоємицею за заповітом, після смерті [PERSON], тому, за таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом підлягають задоволенню, оскільки матеріалами справи, дослідженими в судовому засіданні, доведено, що позивач прийняв спадщину після смерті [PERSON], так як подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини в строк передбачений законодавством, задоволення позову не суперечить вимогам та законним інтересам сторін та відповідає чинному законодавству України, не порушує прав та інтересів третіх осіб та перешкод в прийнятті позивачем спадщини суд не вбачає.

Outcome: approved