Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просив стягнути з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на свою користь інфляційні витрати в розмірі 1255,65 грн. та 3 % річних в розмірі 760,98 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1446/18 стягнуто з ПФ «Дельта» на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства (далі - відповідача) суму заборгованості в розмірі 22667 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. Крім того, 21.01.2019 з розрахункового рахунку ПФ «Дельта» списана на користь МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області на користь відповідача сума в розмірі 27040,90 грн. згідно наказу Господарського суду Харківської області № 922/1446/18 від 20.08.2018. В подальшому постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 рішення у справі № 922/1446/18 скасоване та у задоволенні позову відмовлено. В ухвалі Господарського суду Харківської області від 24 грудня 2019 р. у справі № 922/1446/18 вказано про наявність у цій справі доказів виконання ПФ «Дельта» рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 в частині стягнення з ПФ "Дельта" на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства суми заборгованості в розмірі 22667 грн. та судових витрат в розмірі 1762 грн. за наказом від 20.08.2018 по цій же справі. Цією ж ухвалою в порядку повороту виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 стягнуто з відповідача на користь ПФ «Дельта» грошові кошти у розмірі 22667 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. Відповідач несе обов`язок щодо відшкодування інфляційних втрат та 3% річних від простроченої суми до дня остаточного повернення коштів ПФ «Дельта». 05.02.2020 на розрахунковий рахунок ПФ «Дельта» від Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області поступила грошова сума в розмірі 24429 грн. Таким чином, безпідставне користування відповідачем грошовими коштами ПФ «Дельта» почалося 21.01.2019 і закінчилося 05.02.2020. Отже, за період з 21.01.2019 і по 04.02.2020 включно, з вини відповідача з обігу ПФ «Дельта» вибули грошові кошти в розмірі 24429 грн., тому відповідач повинен сплатити за вищевказаний період інфляційні втрати та 3% річних від цієї суми. 17 лютого 2020 р. між ПФ «Дельта» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги, згідно умов якого, в тому числі ПФ «Дельта» відступила позивачу свої права кредитора у зобов`язанні щодо повернення йому відповідачем безпідставно отриманих грошових коштів в розмірі 24429 грн. Між сторонами вищевказаного договору досягнута згода з усіх істотних умов договору, цей договір був спрямований на набуття сторонами цивільних прав та обов`язків, його зміст не суперечить актам цивільного законодавства, при укладанні цього договору, відповідно до вимог частини 1 ст. 627 ЦК України, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі, цей правочин вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків. Листом від 24 лютого 2020 року позивач повідомив відповідача про укладення між ПФ «Дельта» та ним договору про відступлення права вимоги та направив йому копію. Позивачем надано розрахунки суми інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період з 21.01.2019 і по 04.02.2020 включно. Таким чином, загальна сума позовних вимог позивача до відповідача становить: 1255,65 грн. (інфляційні втрати)+760,98 грн. (3% річних). Всього 2016,63 грн. Ухвалою суду від 03 березня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін (а.с. 34). 23 квітня 2020 року від представника відповідача - директора Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства надійшов письмовий відзив по справі, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог (а.с. 40-45). У відзиві зазначено, що позивачем невірно застосовані норми матеріального права для обґрунтування своїх позовних вимог, оскільки ще до прийняття остаточного судового рішення по суті спору між Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (далі - відповідачем) та ПФ «Дельта», отримані відповідачем грошові кошти на підставі судового рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1446/18, що набрало законної сили, та наказу, виданого на виконання вказаного рішення, не є безпідставно одержаними грошовими коштами, а отримані на законних підставах, а тому стаття 1212 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована. Крім того, зазначено, що ще до укладення договору про відступлення права вимоги від 17.02.2020 відповідач вже виконав зобов`язання та повернув ПФ «Дельта» 5 лютого 2020 року грошові кошти у розмірі 22667 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. Таким чином на момент передачі ПФ «Дельта» зобов`язань позивачу по договору про відступлення права вимоги відповідач вже погасив ці зобов`язання. По договору про відступлення права вимоги фактично було передано від ПФ «Дельта» право на стягнення з відповідача інфляційних втрат та три процента річних, а не зобов`язання повернути 24 429 грн. Заміна кредитора у зобов`язанні, як і саме зобов`язання, є інститутом цивільного права, а відносини, пов`язані з виконанням судового рішення, повернення коштів після скасування рішення, характеру цивільно-правових не мають. Заміна стягувача на стадії виконання судового рішення, незважаючи на те, що уступка права стягувача за рішенням суду шляхом укладення цивільно-правової угоди чинним законодавством не передбачена. Щодо розрахунку позивачем сплати індексу інфляції та трьох процентів річних за період з 21 січня 2019 року по 4 лютого 2020 року та посилання, що кошти з обігу ПФ «Дельта вибули виключно з вини відповідача, то такі твердження позивача представник відповідача вважає необґрунтованими нормами матеріального права та такими, що не підтверджуються обставинами справи. 29 квітня 2020 року від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 50), в якій він не погоджується із запереченнями, наведеними відповідачем у відзиві. У відповіді на відзив позивач зазначає, що постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 та ухвалою Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 у справі № 922/1446/18 здійснено поворот виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018. Рішення судів набрали законної сили і на виконання цих рішень відповідач повернув приватній фірмі «Дельта» отримані грошові кошти. Таким чином, у справі № 922/1446/18 судами у рішеннях було встановлено, що відповідачем було безпідставно отримано від приватної фірми «Дельта» грошові кошти. Також, згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02 листопада 2011 р. № 13-рп/2011 у справі № 1-25/2011, на яке теж посилається відповідач, «інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала». Тобто, висновки в цьому рішенні стосуються питань безпідставності стягнення майна (або виконання дій) при вирішенні справ щодо повороту рішень судів. Зазначено також, що відповідач в своєму відзиві безпідставно посилається на протиріччя норм процесуального та матеріального права в позовній заяві позивача. Так, поворот виконання судового рішення у справі № 922/1446/18 здійснювався за нормами процесуального права, в той час як позов позивача у даній справі стосується норм матеріального права та відповідач помилково застосовує щодо позовних вимог позивача приписи законодавства та практику судів в питаннях повороту виконання рішення, в той час, як цей поворот вже здійснився і позовні вимоги позивача ґрунтуються на інших правових підставах. Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 19.08.2014 у справі № 923/945/13 некоректне, оскільки відповідач неправомірно ототожнює поняття «виконання судового рішення» та поняття «зобов`язання». Так, у вищезазначеній постанові відступлення права вимоги було здійснене в процесі виконання судового рішення, а відступлення права вимоги від ПФ «Дельта» до позивача було здійснене після повороту виконання рішення у справі № 922/1466/18 та повернення відповідачем грошових коштів на рахунок ПФ «Дельта». Хоча відповідач виконав судове рішення у цій справі, але в нього залишилися зобов`язання згідно ст. 625 ЦК України. Верховний Суд в постанові від 16.07.2019 у справі № 921/233/18 вказав, що вимога про стягнення інфляційних нарахувань та трьох процентів річних на підставі ст. 625 ЦК України може пред`являтися окремо від вимоги про стягнення основної заборгованості. В абз. 3 п.1.4. постанови ВГСУ від 26.12.2011 № 18 та в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №906/110/16 вказано про можливість подільного зобов`язання в разі передачі новому кредитору права на стягнення неустойки, тощо окремо від передачі прав вимоги за основним зобов`язанням. Таким чином наведені відповідачем у відзиві заперечення безпідставні, а позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Так, рішенням Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1446/18 задоволено позовні вимоги Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства до приватної фірми «Дельта», стягнуто з ПФ «Дельта» на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства суму заборгованості в розмірі 22 667 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. 21.01.2019 з розрахункового рахунку ПФ «Дельта» списана на користь МВДВС по Індустріальному та Немишлянському районах м. Харків ГТУЮ у Харківській області на користь Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства сума в розмірі 27040,90 грн. згідно наказу Господарського суду Харківської області № 922/1446/18 від 20.08.2018, що підтверджується випискою за 21.01.2019 (а.с. 7). Постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/1446/18 рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 скасоване та у задоволенні позову відмовлено (а.с. 8-16). В ухвалі Господарського суду Харківської області від 24.12.2019 вказано про наявність у цій справі доказів виконання ПФ «Дельта» рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 в частині стягнення з ПФ "Дельта" на користь відповідача суми заборгованості в розмірі 22667 грн. та судових витрат в розмірі 1762 грн. за наказом від 20.08.2018 по цій же справі. Цією ж ухвалою, в порядку повороту виконання рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 стягнуто з відповідача на користь ПФ «Дельта» грошові кошти у розмірі 22667 грн. та судові витрати в розмірі 1762 грн. (а.с. 17-18). 05.02.2020 на розрахунковий рахунок ПФ «Дельта» від Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах м. Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області були перераховані 24 429 грн., що підтверджується банківською випискою з розрахункового рахунку ПФ «Дельта» за 05.02.2020 (а.с. 19). 17 лютого 2020 року між ПФ «Дельта» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги (а.с. 20). Згідно п. 1.4, п. 1.5 вищевказаного Договору у [PERSON] виникло право вимагати від Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства сплати інфляційних втрат, 3% річних та інших можливих виплат, пов`язаних з неналежним виконанням обов`язків, які виникли з Основного правочину, а саме: правочину щодо набуття Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством 21.01.2019 належних ПФ «Дельта» грошових коштів на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1446/18, яке було скасоване постановою Східного апеляційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/1446/18 (а.с. 20). ПФ «Дельта» згідно акту приймання-передачі документів від 17 лютого 2020 року передала [PERSON] документи, які засвідчують права за вищевказаним договором про відступлення права вимоги (а.с. 21). 24 лютого 2020 року [PERSON] направив на адресу відповідача повідомлення про заміну кредитора та вимогу про сплату на його користь інфляційних втрат у розмірі 1255,65 грн. та 3% річних у розмірі 760,98 грн., які були розраховані за період з 21.01.2019 року по 04.02.2020 року (а.с. 22). Вищевказане підтверджується описом вкладення до цінного листа, поштова квитанція та фіскальний чек (а.с. 23-25). Предметом позову позивач зазначає стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, а підставою - перебування майна (грошових коштів) у відповідача без достатньої правової підстави, яке повинно бути повернуто відповідно до статті 1212 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні правовідносини. Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 02.11.2011 в справі № 1-25/2011 поворот виконання рішення - це процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим рішенням. Поворот виконання рішення - це процесуальний спосіб захисту прав боржника. Він фактично спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна, оскільки правова підстава для набуття майна відпала. В той же час, необхідно розмежовувати інститут повороту виконання рішення та такого самостійного способу захисту порушеного права власності, що застосовується на підставі положень, викладених ст. 1212 ЦК України (інститут кондикції): -поворот виконання судового рішення - це інститут процесуального права; -повернення безпідставно набутого майна - це інститут матеріального права. Відповідно до частини 1 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, стаття 1212 ЦК України передбачає необхідність встановлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Стаття 1212 ЦК України також застосовується у тому випадку, коли певна вимога власника майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Отже, вищезазначена норма статті 1212 ЦК України може бути застосована у тому разі, якщо поворот виконання рішення у порядку, який передбачений процесуальними нормами, неможливий або у разі, якщо такий порядок нормативно не встановлений. Так, у позові позивач не оспорював та надав докази, що поворот виконання рішення вже відбувся і кошти ПФ «Дельта» вже отримані. Крім того, до прийняття остаточного судового рішення по суті спору між відповідачем та ПФ «Дельта», отримані відповідачем грошові кошти на підставі судового рішення господарського суду Харківської області від 19.07.2018 у справі № 922/1446/18, що набрало законної сили та наказу, виданого на виконання вказаного рішення, не є безпідставне одержаними грошовими коштами, а отримані відповідачем на законних підставах, а тому стаття 1212 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована, у зв`язку з чим у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача коштів на свою користь на підставі статті 1212 ЦК України. Вищевказана правова позиція викладена в аналогічній справі № 910/3395/19 від 23 січня 2020 року Верховного Суд у складі колегії судді Касаційного господарського суду. Щодо застосування позивачем норм статей 512, 514 та 625 ЦК України при передачі йому зобов`язання щодо стягнення з відповідача індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від прострочення на підставі укладеного між ПФ «Дельта» та позивачем 17 лютого 2020 року договору про відступлення права вимоги, суд зазначає наступне. Частинами 1, 3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може буги замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов`язанні допускається протягом усього часу існування зобов`язання, якщо це не суперечить договору та не заборонено законом. За змістом положень частини 1 статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями статті 611 ЦК у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 ЦК України. Отже, за змістом наведеної норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц). Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, системний аналіз положень статей 11, 509, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати інфляційні втрати за невиконання зобов`язання не є зобов`язанням у розумінні статті 509 цього Кодексу. Разом з тим у постанові Верховного Суду від 27.05.2019 по справі № 910/20107/17 викладений наступний правовий висновок: "З огляду на вимоги статей 79, 86 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв`язку з порушенням грошового зобов`язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру заборгованості. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем)". Аналогічні правові висновки викладені також в постановах Верховного Суду від 21.05.2019 по справі № 916/2889/13, від 16.04.2019 по справам № 922/744/18 та № 905/1315/18, від 05.03.2019 по справі № 910/1389/18, від 14.02.2019 по справі № 922/1019/18, від 22.01.2019 по справі № 905/305/18, від 21.05.2018 по справі № 904/10198/15, від 02.03.2018 по справі № 927/467/17. Серед іншого правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до статті 264 Цивільного кодексу України визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі статтею 625 Цивільного кодексу України стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Між тим з матеріалів справи вбачається, що позивач набув прав кредитора 17 лютого 2020 року по грошовому зобов`язанню ПФ «Дельта» перед Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичного підприємством вже після фактичного виконання зобов`язання, що підтверджується банківською випискою з розрахункового рахунку ПФ «Дельта» від 05 лютого 2020 року. Таким чином позивач після фактичного виконання боржником зобов`язання не має права стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Згідно зі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно зі ст. ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і міркування сторін, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed