Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що він є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Відповідач-1 [PERSON] є пасинком позивача, а відповідач-2 [PERSON] - донькою [PERSON] . Місце проживання відповідачів зареєстровано в належному позивачу на праві власності житловому будинку, але відповідачі за даною адресою не проживають та ніколи не проживали. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, позивач з відповідачами не спілкується, на теперішній час місце їх проживання йому не відоме; відповідачі не сплачують комунальні платежі за місцем реєстрації свого місця проживання, не отримують кореспонденцію за даною адресою, їх особистих речей в будинку немає і взагалі будинком вони не цікавляться, а комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб, які позивач змушений сплачувати самостійно. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачам не чиняться, вони добровільно визначили собі інше місце проживання. Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право житлом, розташованим за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Додатково пояснив, що відповідачі ніколи не проживали у його будинку, а реєстрував їхнє місце проживав він за проханням своєї першої дружини, оскільки це її син та онука. Відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання; відповідачі не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин, відповідачі не подали відзив, позивач не заперечував проти вирішення справи у порядку заочного розгляду, у зв`язку з чим суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивач є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 23.03.1985 р. старшим державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрелковською З.Д. за реєстровим №2-700 (а.с. 6-7) та 56/100 частин на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 21.12.2005 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Яворською Л.А. за реєстровим №2-1497 (а.с.8-9). Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6): відповідача-1 з 03.07.2000, відповідача-2 з 15.12.2014, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду, втім, за зазначеною адресою відповідачі не мешкають та ніколи не мешкали. Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які дали майже аналогічні пояснення та свідчили, що відповідачі ніколи не мешкали за адресою: [ADDRESS] , вони (тобто свідки) їх не знають та ніколи не бачили, в даному житловому будинку мешкає лише позивач зі своєю другою дружиною, а свідки про зазначений факт, тобто про непроживання відповідачів, добре обізнані в результаті того, що є сусідами позивача протягом тривалого часу. Процесуальні дії у справі: -судом задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім"ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім"ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, що знаходиться у власності особи, мають члени сім"ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені, зокрема статтями 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, в тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні своєю власністю. Відповідно до ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням . Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. При зверненні до суду із вказаним позовом та заявленими позовними вимогами позивач також посилалався на те, що відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як встановлено судом, відповідачі не мешкають за зареєстрованим місцем проживання з моменту такої реєстрації, тобто з 2000 та 2014 років відповідно, не вселялися до зазначеного вище житла та жодного дня в ньому не проживали, були зареєстровані у спірній квартирі лише як члени сім"ї померлої дружини позивача. На виникли між учасниками в даній справі правовідносини поширюються норми ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України. Положення статті 33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність в особи реєстрації місця її проживання у певному житлі самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за такою особою, яка там проживала чи вселилася туди як член сім"ї власника приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Наявність виключно реєстрації у певному місці проживання не надають такій особі права на користування певним житлом, якщо особа не проживала в ньому та втратила або не набула статус члена сім"ї власника цього житла. У зв`язку з вищенаведеним, вочевидь порушення прав позивача з боку відповідачів, тому для суду наявні підстави для задоволення позову повністю у спосіб, обраний позивачем (ст. 16 ЦК України). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved