Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

10 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», в якому просив: визнати недійсним договір фінансового лізингу № 597 від 16.03.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені кошти в розмірі 16275,00 грн. Позов обґрунтовано тим, що 16.03.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу № 597, предметом якого є автомобіль марки"ЗАЗ Forza". Спірний договір укладався з метою набуття права власності на автомобіль для особистих потреб позивача, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю. При укладенні договору представник відповідача повідомив позивача, що тому необхідно спочатку внести передплату за транспортний засіб в сумі 16275,00 грн. на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з позивачем буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів передано предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено на рахунок відповідача 16275,00 грн. Ознайомившись з договором, позивач виявив, що предмет лізингу інший, авто так і не було передано в користування, вартість транспортного засобу в договорі вища ніж та, що була обумовлена сторонами раніше. Внесені на рахунок відповідача кошти в сумі 16275,00 грн. зазначені в договорі лізингу як комісія за організацію договору, у разі його розірвання не повертаються. У зв'язку з тим, що фактично зобов'язання за договором лізингу відповідачем не виконані, умовами не передбачено розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача без втрати грошових коштів, позивач вважає це порушенням своїх прав як споживача. Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що між позивачем (лізингоодержувачем) та відповідачем (лізингодавцем) було укладено договір фінансового лізингу № 597 від 16.03.2017 року, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у власність предмет лізингу - автомобіль "ЗАЗ Forza", комплектація/модифікація Lux, об'єм/тип двигуна 1,5/бензин, тип КПП 5 мех., привід 2WD, та передати його в користування позивачу на строк та на умовах, передбаченим договором, а позивач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати періодичні лізингові платежі згідно графіку (а.с.8-21). Згідно п.8.2 Договору фінансового лізингу вартість предмета лізинга на дату укладення договору становить 8579,34 доларів США, що згідно обмінного курсу становить 232500,00 грн. Відповідно до п.9.1. Договору фінансового лізингу комісія за організацію договору являє собою погоджений сторонами відсоток від вартості предмету лізингу у розмірі 7 %, який лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавцю після укладення договору за його організацією строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Комісія за організацію договору входить до складу обов'язкових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмету лізингу. Відповідно до положень п.12.1. Договору фінансового лізингу у випадку розірвання договору за власним бажанням лізингоодержувача комісія за організацію договору не повертається. Згідно копії квитанції № 0.0.726523571.1 від 16.03.2017 року позивачем на виконання умов договору фінансового лізингу було сплачено на рахунок ТОВ "Єврокар Україна" комісію за організацію по договору фінансового лізингу у сумі 16275,00 грн. (а.с. 22). У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Відповідно п.4 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Аналіз змісту спірного договору фінансового лізингу від 16.03.2017 року, укладеного між сторонами, дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом, звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України. Тому умови договору фінансового лізингу від 16.03.2017 року з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів» є несправедливими, оскільки містять обмежені права лізингоодержувача як споживача послуг. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 597 від 08 червня 2017 року, укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Враховуючи вищевикладене відсутність нотаріального посвідчення спірного договору, суд вважає, що позов про визнання недійсним договору підлягає задоволенню. На підставі ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Таким чином, позовні вимоги про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 597 від 08 червня 2017 року та стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 16275,00 грн. є законними та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved