Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 08.10.2016 року він отримав наказ Першого проректора НТУУ "КПІ" № 2101-п від 30.08.2016 року про звільнення. З даного наказу він дізнався, що звільнений за п. 2. ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку роботи з 31.08.2016 року. При цьому була відсутня згадка його заяви від 15.02.2016 року, в якій він просив звільнити його за власним бажанням за угодою сторін з 1 липня 2016 року. Проте, в своєму листі [PERSON] згадував його заяву від 15.02.2016 року і роз'яснював, що "...звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Між НТУУ "КПІ" та Вами спільної згоди з 01.07.2016 досягнуто не було, про що Вас неодноразово повідомляли". Його (позивача) заява від 15.02.2016 року, в якій він піддав різкій критиці ректорат - ректора М.3.Згуровського і Першого проректора [PERSON] - за протиправну діяльність (бездіяльність), з'явилася початком переслідування і примус його (позивача) до звільнення. На цю заяву він (позивач) не отримав відповіді до теперішнього часу. Він (позивач) запобігав, що їх дії підпадають під "...статью 364 Уголовного Кодекса Украины: злоупотребление властью или служебным положением". Листом від 08.04.16 р. [PERSON] також згадував його заяву від 15.02.2016 і повідомив "що станом на 07.04.2016 до НТУУ "КПІ" не надходило жодних заяв про розірвання правовідносин у порядку, встановленим трудовим законодавством. Одночасно нагадував, "що правовідносини між НТУУ "КПІ" та ним (позивачем) регулюються Додатковою угодою №3 від 29.08.2015 до контракту №337 НПП від 01.09.2012". Про це раніше його інформував заступник першого проректора [PERSON]. На цей лист від 18.04.2016 він (позивач) дав йому відповідь і повторно вислав заяву на звільнення від 15.02.2006 р. Правовідносини між НТУУ "КПІ" та науково-педагогічними працівниками дійсно регулюються стандартною Додатковою угодою №3 від 29.08.2015 та стандартною формою контракту №337 НПП від 01.09.2012. Такий контракт з додатком, нормами яких він (позивач) і користувався, підписуються щорік з пенсіонерами. В п. 5.9. контракту і в п. 1 додатку записано, що НТУУ "КПІ" має право звільняти... "достроково на вимогу науково-педагогічного працівника...". У листі від 18.05.2016 [PERSON] знову нагадує, що "Ста\-ном на 12.05.06 до НТУУ "КПІ" не надходило від нього (позивача) жодних заяв про розірвання трудових правовідносин у порядку, встановленому трудовим законодавством". Тут він у котрий раз перераховує його (позивача) звернення і бреше про те, "...що Ваши звернення від 29.06.2015, 12.11.2015, 15.02.2016, 10.03.2016 було розглянуто у відповідності до чинного законодавства та надано Вам письмові відповіді". При цьому він звалив різні заяви в одну купу: звільнення і питання, які підпадають під статті про корупцію, тому він (позивач) вимушений був нагадати на які питання не отримав відповіді, листом від 23.05.2016 р. Деякі питання до позову не мають відношення. Вони пов'язані із спробою піти від відповідальності у іншій справі. Після того, як 2 вересня він (позивач) отримав з відділу кадрів повідомлення звільнення, яке не могло бути законним з кількох причин, то 5 вересня (в понеділок) звернувся до Ректора [PERSON] листом від 05.09.2016, у якому коротко виклав допущені правопорушення при звільненні і кримінальну відповідальність за подібні правопорушення. Нагадав, що впродовж двох місяців він (позивач) не отримав ні зарплати, ні компенсації за невикористану відпустку. І при цьому рекомендували прийти отримати трудову книжку у будь-який час. Того ж дня йому (позивачу) була видана зарплата. 9 вересня він знову звернувся до ректора [PERSON] з листом від 09.09.2016 р. і нагадав про те, що правопорушення не усунене. Після цього, через місяць, він (позивач) одночасно отримав незаконний наказ про звільнення, лист першого проректора і довідку про зарплату. Він (позивач) не лише інформував ректора і першого проректора про допущені порушення, але і висилав їм витяги з відповідних законів. Протиправне звільнення нанесло йому значну утрату: за кожен місяць затримки з нього утримували з пенсії податок як з працюючого пенсіонера біля 1000 грн., а із зарплати - військовий збір 168,62 грн., і пофвнески 112,42 грн. Окрім цього він (позивач) не міг поступити на нову високооплачувану роботу без трудової книжки. Якби його звільнили 30 червня і виплатили компенсацію за невикористану відпустку, то вже з першого липня він оформився б на нову роботу і у нього б не було претензій до НТУУ "КПІ". Йому (позивачу) стало відомо, що його заява про звільнення за власним бажанням за домовленістю сторін з поясненням причини на двох сторінках [PERSON] приховав від відділу кадрів. Цим самим він спробував приховати інші правопорушення ректорату, пов'язані з корупцією, але все це скоро буде розкрито. Ще одна позовна заява про визнання протиправними дій щодо неналежного розгляду звернень, зобов'язання вчинити певні дії вже підготовлена. Третя, четверта і п'ята позовні заяви будуть підготовлені після суду і антикорупційних розслідувань спецслужбою України. Щодо неналежного розгляду звернень також можна уникнути суду якщо ректор і перший проректор добровільно відповідять на всі його (позивача) неприємні питання. Необхідно усвідомити, що все одно він отримає відповіді на неприємні питання або через суд, або через відповідну спецслужбу, в рамках боротьби з корупцією. Йому потрібні відповіді на багато питань, пов'язаних з корупцією, після яких він зможе юридично правильно сформулювати і обгрунтувати позовні вимоги і представити матеріали в рамках міжнародного гранту, над яким йому (позивачу) ще три роки треба працювати. Отже часу для судових справ багато. Проте у нього (позивача) немає бажання "тягати" по судах і ганьбити ректора і першого проректора. Тому він (позивач) у будь-який час прийме пропозицію і погодиться відгукнути позовну заяву і не подавати інші, якщо НТУУ "КПІ" добровільно будуть визнані протиправними дії щодо звільнення його з роботи і відновлені його права в повному об'ємі позовної заяви. В судовому засіданні позивач підтримав всі свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень, просив їх задовольнити та врахувати викладені ним в позовній заяві, в письмових відповіді на заперечення відповідача та в судових дебатах, обгрунтування, підстави законодавства. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі та врахувати надані ними письмові заперечення. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставні та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що згідно наказу відповідача №2012 від 01.09.2011 року позивач - [PERSON] був прийнятий на посаду доцента кафедри охорони праці, промислової та цивільної безпеки на 0,75 ставки за контрактом з 01.09.2011 року по 31.08.2012 року; оклад 3258 грн., доплата за вчене звання і науковий ступінь 919 грн. 50 коп. на місяць. Встановлена надбавка за вислугу років на педагогічній роботі в розмірі 10% посадового окладу. Підставою даного наказу зазначено - контракт. Згідно Контракту №337 НПІІ від 01.09.2012 року, укладеного між НТУУ "КПІ" та [PERSON], пункт 6.1 - термін дії контракту визначений з 01.09.2012 року по 31.08.2013 року та може бути продовжений за результатами звітування науково-педагогічного працівника. В пункті 6.2 контракту зазначено, що контракт може бути припинений або розірваний з підстав, передбачених законодавством України та умовами самого контракту: - з ініціативи НТУУ "КПІ": до закінчення терміну дії цього контракту на умовах, передбачених законодавством (ст.40, 41 КЗпП України), та у випадках невиконання (неповного виконання) науково-педагогічним працівником індивідуального плану роботи викладача, та/або умов цього контракту, та/або посадової інструкції; - з ініціативи науково-педагогічного працівника: до закінчення терміну дії цього контракту відповідно до ст.39 КЗпП України; - за згодою сторін. В п.5.9 контракту зазначено, що НТУУ "КПІ" має право звільняти науково-педагогічного працівника: після закінчення терміну дії цього контракту, достроково на вимогу науково-педагогічного працівника, а також у випадку порушень законодавства та умов цього контракту - у разі, якщо сторони не досягли іншого. Згідно Додаткової угоди №3 від 29.08.2015 року до Контракту №337 від 01.09.2012 року, укладеного між сторонами, було внесено зміни до п.6.1 Контракту в частині терміну закінчення контракту: "Термін дії контракту з 01.09.2012 року по 31.08.2016 року". До матеріалів справи стороною відповідача долучено копію Повідомлення, яким доведено до відому працівників, в тому числі і позивача [PERSON], що строк дії контрактів закінчується 31.08.2016 року і що для продовження трудових відносин працівники мають звернутися до керівництва університету до закінчення цього строку; в іншому випадку, згідно ст.36 п.2 КЗпП України підлягатимуть звільненню у зв'язку із закінченням строку роботи. Встановлено та підтверджено документально та самим позивачем [PERSON], що він з даним повідомленням був ознайомлений під розпис 24.02.2016 року. Наказом відповідача - НТУУ "КПІ" за №2101 від 30.08.2016 року позивача [PERSON] звільнено з роботи з 31.08.2016 року по п.2 ст.36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку роботи та наказано виплатити компенсацію за 56 к.д. невикористаної відпустки за 2015/2016 р. Підставою зазначено - закінчення строку роботи. Відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення. Трудовий договір, відповідно до ст.21 КЗпП України, є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі достроково, можуть встановлюватися угодою сторін. По даній справі встановлено та підтверджено наданими документами, що позивач був звільнений у відповідача у зв'язку з припиненням трудового договору. При звільненні відповідачем були виконані вимоги трудового законодавства щодо здійснення виплат всіх належних позивачу сум (в даному випадку компенсація за невикористану відпустку). Позовними вимогами [PERSON] є - "визнання протиправними дій відповідача щодо звільнення позивача; про зобов'язання відповідача відмінити наказ про звільнення позивача з 31.08.2016 року по п.2 ст.36 КЗпП України як протиправний; про зобов'язання відповідача звільнити позивача по ч.1 ст.36 КЗпП України відповідно до заяви від 15.02.2016 року з 01.07.2016 року; про виплату позивачу за затримку розрахунку при звільненні середньої заробітної плати в розмірі 11 241,60 грн. за місяць, або за шість місяців 67 449 грн. та виплату компенсації за невикористану відпустку 11 359 грн. (всього 78 808 грн.) та про зобов'язання відповідача принести письмове вибачення позивачу за порушення його прав при звільненні з роботи". Аналізуючи вимоги позивача та їх обгрунтування, суд приходить до наступного. Позивач посилається, як на підставу до своїх позовних вимог, на подану ним відповідачу заяву від 15.02.2016 року, в якій одночасно позивач пише про протиправну діяльність чи бездіяльність керівництва відповідача; про конкретних працівників та про їх дії, вислови; про попередження керівництва про намір подавати стосовно них позови до суду; про необхідність отримання на його звернення в примусовому порядку відповідей від керівництва; про переслідування та приниження його честі та професійної гідності за те, що він не узгоджував з керівником видання своїх книг та про інше, і серед такого змісту широкого, яке сам позивач обгрунтовує зверненням, на яке керівництво має надати відповідь, міститься прохання припинити переслідування за критику та звільнити його по угоді сторін (ч.1 ст.36 КЗпП України) після закінчення учбового року - 01.07.2016 року. Встановлено, що відповідач дану заяву від 15.02.2016 року отримав і надавав позивачу відповідь, в якій зазначав, що вказана заява не може бути розглянута як заява про звільнення і що у разі бажання позивача розірвати трудові відносини з відповідачем - треба подати відповідну заяву, яка буде розглянута. Аналогічні відповіді надавав відповідач позивачу і за іншими зверненнями позивача, в яких він посилався знову на заяву від 15.02.2016 року. Крім цього, в черговому листі до керівника відповідача від 23.05.2016 року позивач зазначив, що всі його звернення (попередні) не мали ніякого відношення до трудового законодавства. Як з матеріалів справи, так і із пояснень позивача, наданих ним в суді, встановлено, що позивач, отримавши від відповідача листи-відповіді на його звернення, де було вказано про необхідність, при наявності бажання, подати відповідну конкретну заяву про звільнення, він не вважав за необхідне це робити, а саме - оформити та подати заяву про звільнення, складену конкретно в рамках трудового законодавства, без викладення в ній інформацій, тексту, що є зверненням і що потребує розгляду в рамках Закону України "Про звернення громадян". Таким чином, підтвердженим є те, що заява позивача, адресована відповідачу, від 15.02.2016 року, не є і не може бути визнана як заява працівника на звільнення, на дострокове розірвання трудового договору. Крім цього, дострокове розірвання трудового договору, в даному випадку - Контракту, можливе за угодою сторін, тобто - при наявності згоди обох сторін, і давати згоду чи ні на дострокове розірвання трудового договору, є правом, а не обов'язком керівництва, в даному випадку - відповідача. Враховуючи, що між сторонами не було досягнуто згоди (угоди) на дострокове розірвання трудового договору, однією з причин чого є - неналежне, невідповідне оформлення заяви на звільнення, суд вважає, що відсутні підстави для звільнення позивача за ч.1 ст.36 КЗпП України. Безпідставним є і посилання позивача в обгрунтування своїх позовних вимог, зазначених вже в судовому засіданні, на Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", оскільки позивачем взято з даної постанови, з пункту 8, частинами зміст, вирваний з контексту, у зв'язку з чим трактування його позивачем не відповідає дійсності. Так, в п.8 даної постанови вказано: "Судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за п.1 ст.36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст.38 КЗпП)". При цьому, слід звернути увагу на те, що в статті 38 КЗпП України мова іде право розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, що не має ніякого відношення до тих правовідносин, які склалися між сторонами (трудовий договір у вигляді Контракту з визначенням строку його дії). Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При перевірці документів щодо звільнення позивача судом встановлено, що порушень вимог вказаних статей зі сторони відповідача не було. Однак, позивач посилається на вказані статті не у зв'язку з нездійсненням, несвоєчасним здійсненням з ним розрахунку при звільненні за наказом від 30.08.2016 року, а має якість свої розрахунки, які не ґрунтуються на вимогах трудового законодавства. Так, позивач просить стягнути з відповідача середньомісячну зарплату (11 241,6 грн.) за шість місяців затримки, з 01.07.2016 року (дати, з якої бажав бути звільненим) по грудень місяць 2016 року включно, а всього 67 449,6 грн. Ґрунтовних, зрозумілих пояснень такого розрахунку позивач не надав суду. Все вищевикладене свідчить про те, що відповідачем було звільнено позивача у відповідності до вимог трудового законодавства, до умов контракту. Позовні вимоги позивача є безпідставні, необґрунтовані та не підлягають задоволенню в повному обсязі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed