Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Звернувшись до суду із вказаним позовом, [PERSON] просив визнати протиправним наказ ТОВ «Абсолют Актив» № 6 від 16.12.2013 про його звільнення, зобов'язати відповідача розірвати з ним трудові стосунки на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, змінити формулювання його звільнення з ч. 3 ст. 40 на ч. 3 ст. 38 КЗпП України з внесенням відповідних записів до трудової книжки на його імя, стягнути з відповідача на його користь вихідну допомогу в розмірі трьохмісячного заробітку, а також середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки за період з 17.12.2013 по день ухвалення судом рішення, зобов'язати відповідача сплатити страхові внески за нього до Пенсійного фонду України за період з 17.12.2013 по день ухвалення судом рішення та повернути йому трудову книжку. В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що 01.10.2013 він був прийнятий на роботу до відповідача на посаду водія і що доводиться записом у трудовій книжці на його імя. Зазначає, що через деякий проміжок часу його роботи на підприємстві між ним та директором підприємства виник конфлікт і керівник став не допускати його до роботи та заявляв при цьому про те, що він звільнений з роботи. На разі, попри такі посилання копію відповідного наказу про звільнення йому відповідачем вручено не було, трудової книжки не видано. З приводу видачі трудової книжки він у послідуючому неодноразово звертався до відповідача, отримуючи лише обіцянки і так тривало до весни 2017 року, коли у нього виникла необхідність звернення до Пенсійного фонду України з питання призначення йому пенсії і що унеможливлювалося без пред'явлення трудової книжки. 25.05.2017 він звернувся до відповідача із заявою про звільнення з роботи за ст. 38 КЗпП України у звязку із порушенням законодавства про працю, на що відповіді не отримав, а тому вирішив звернутися за захистом своїх прав до суду. Під час зібрання доказів він дізнався, що був звільнений з роботи 16.12.2013 на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає його звільнення з роботи незаконним і що таким чином відповідач порушив окрім того вимоги трудового законодавства і що виразилося у затримці видачі йому відповідачем трудової книжки протягом тривалого строку, протягом якого він не мав можливості працевлаштуватися та отримувати при цьому заробіток. На час розгляду справи судом позивач уточнив свої позовні вимоги та просить визнати протиправним наказ ТОВ «Абсолют Актив» № 8 від 16.12.2013 про його звільнення, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 17.12.2013 по день ухвалення судом рішення та зобов'язати відповідача сплатити страхові внески за нього до Пенсійного фонду за аналогічний період часу, а також стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 50000.00 грн.. У судовому засіданні позивач та його представник уточнені позовні вимоги підтримали за викладених у позові обставин і підстав та просили їх задовольнити. При цьому позивач суду показав, що його права є порушеними. Відповідач в особі керівника підприємства Данилова 16.12.2013 не допустив його до роботи та повідомив, що він звільнений. 18 та 19 грудня 2013 він приходив на своє робочу місце забрати власні речі та передати ключі. У подальшому більше він на роботу не зявлявся. Також, вважаючи, своє звільнення незаконним та маючи можливість звернутися до суду за захистом свого порушеного права, він упродовж з часу звільнення до цього часу такі дії відповідача не оскаржував і до суду не звертався. Обєктивних обставин, які б перешкоджали його зверненню до суду за захистом порушеного права, не було. Поштовхом для його звернення до суду стало повідомлення працівниками Пенсійного фонду України про те, що йому не перераховатимуть пенсію, оскільки він непрацюючий пенсіонер. Уточнив, що офіційно про своє звільнення він відповідачем не повідомлявся, копію наказу про звільнення та трудової книжки йому не вручали. Про зміст запису у його трудовій книжці щодо звільнення з роботи від дізнався у вересні чи жовтні 2017. Він неодноразово усно звертався до відповідача з приводу видачі трудової книжки, але документальні підтвердження таких його звернень відсутні. Після звільнення з роботи у грудні 2013 він більше ніде не працював. З матеріалами кримінального провадження щодо нього після закінчення досудового розслідування він знайомився, але копії його трудової книжки там не було. Заявлений розмір моральної шкоди обґрунтовує тим, що протягом 2013-2017 років він близько 10-15 разів звертався до керівника підприємства Данилова з приводу повернення трудової книжки, але останній лише робив обіцянки і такої дії не вчиняв, що спричиняло його переживання протягом вказаного періоду часу. Доказів таких звернень до відповідача він окрім своїх показань не має. Представник відповідача позов не визнала та суду показала, що дійсно відповідно до наказу №6 від 01.10.2013 [PERSON] був прийнятий на постійну роботу на посаду водія вантажного транспортного засобу в ТОВ «Абсолют Актив» та був звільнений з роботи з 16.12.2013 відповідно до наказу № 8 від 16.12.2013 згідно ч. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне порушення трудової дисципліни. Зазначила, що в грудні 2013 [PERSON] вчинив крадіжку майна, яке належало ТОВ «Абсолют Актив», і в ході проведення досудового розслідування даного кримінального провадження, відомості про яке внесено до ЄРДР за №13013110040019665 від 19.12.2013, директором ТОВ «Абсолют Актив» [PERSON] слідчому Ткаченку С.В. було надано трудову книжку [PERSON] для підтвердження факту трудових відносин між [PERSON] та ТОВ «Абсолют Актив». За інформацією слідчого Ткаченком С.В. після виготовлення необхідних копій зі сторінок трудової книжки, у січні 2014 року вона була повернута власнику - [PERSON]. 30.01.2014 під час ознайомлення з матеріалами кримінального провадження [PERSON] бачив свою трудову книжку, наявність якої в останніх підтверджує і він сам у своїй позовній заяві. Вважає, що таким чином [PERSON] пропустив передбаченні законом строки звернення до суду за захистом свого права, передбачені ст. 233 КЗпП України, що є підставою для відмови у позові. Просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи підтримала позицію щодо позову представника відповідача і також просила у задоволенні позову відмовити. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів. За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями глави ІІІ та XV Кодексу законів про працю України. Відповідно до положень ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Як вбачається із встановлених обставин спору, відповідно до наказу ТОВ «Абсолют Актив» № 6 від 01.10.2013 позивач був прийнятий на роботу з 01.10.2013 на посаду водія вантажного транспорту з посадовим окладом згідно штатного розпису. Відповідно до наказу відповідача № 8 від 16.12.2013 позивач був звільнений з роботи на підставі п. 3 ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним порушенням трудової дисципліни. Позаяк як вбачається із встановлених судом обставин спору, відповідач, зважаючи, що позивач був звільнений за його (власника) ініціативою, всупереч вимогам ст.47 КЗпП України в день звільнення позивача належно оформлену трудову книжку та копію наказу про звільнення останньому не видав. Вказані обставини спору сторонами визнаються, про що свідчать їх показання у судовому засіданні, а тому, зважаючи, що суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання, доказуванню відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України останні не підлягають. За приписами п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Тобто звільнення з названих підстав є видом дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Зокрема, у справі про звільнення за п. 3 ст. 40 КЗпП України суд повинен з'ясувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Обов»язок доведення законності звільнення та дотримання встановленої процедури звільнення покладається на роботодавця. Позивач посилається на безпідставність його звільнення з роботи з названих підстав та недопущення його власником до роботи. Відповідач в особі свого представника у судовому засіданні такі доводи позивача заперечив, посилаючись на їх недоведеність перед судом належними та допустимими доказами. Разом з тим, посилаючись на законність звільнення позивача з роботи за ініціативою власника на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із систематичним порушенням позивачем трудової дисципліни, як про це зазначено у наказі про звільнення № 8 від 16.12.2013, відповідач правомірності такої своєї дії, а саме, що до звільнення позивача з роботи мали місце застосування щодо нього власником заходів дисциплінарного чи громадського стягнення, належними, достатніми та допустимими доказами перед судом не довів і, як вбачається із матеріалів справи, журналу судового засідання та технічного запису судового засідання, впродовж розгляду справи судом жодним чином не намагався вчинити такі дії. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати законним наказ ТОВ «Абсолют Актив» № 8 від 16.12.2013 про звільнення позивача з роботи. Звідси, позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу ТОВ «Абсолют Актив» № 8 від 16.12.2013 про звільнення позивача з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України грунтується на законі, що є підставою для її задоволення. Такий висновок суду узгоджується також із положеннями п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» в тім, що за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 2 ЦПК України та з урахуванням положення частини пятої статті 12 вкаазаного Кодексу вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Зважаючи на викладене, а також на положення ч.1 ст. 235 КЗпП України («У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір), суд вважає наявними підстави необхідності вийти за межі позовних вимог та поновлення [PERSON] на посаді водія ТОВ «Абсолют Актив» з 17.12.2013. З огляду на положення частини другої статті 235 згаданого Кодексу при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. При цьому суд виходить з того, що розмір останнього у данному випадку має бути визначений за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи в ТОВ «Абсолют Актив», тобто за листопад та грудень 2013. Щодо вимоги про зобов'язання відповідача сплатити за нього страхові внески до Пенсійного фонду України за період з 17.12.2013 по день ухвалення судом рішення у справі, то остання на переконання суду не грунтується на законі, а відтак відсутні підстави для її задоволення. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що незаконне звільнення позивача з роботи, а відтак порушення його передбаченого ст. 43 Конституції України права на працю і тим самим мати право на перерахунок пенсії відповідно до положень ч. 4 ст. 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в тій чи іншій мірі спричинило позивачу моральні страждання, а відтак слід погодитися із позивачем, що незаконними діями відповідача йому заподіяна моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню. Разом з тим, незважаючи на викладене, що вказує на порушення прав позивача, які підлягають судовому захисту, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи із наступного. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у звязку з пропуском зазначеного строку. Наведені правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц. Поважність причин пропуску строку - це обставини, які свідчать про те, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх трудових прав. Поважними причинами пропущення строку звернення до суду за вирішенням трудового спору визнаються лише ті обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами щодо неможливості такого звернення. Використовуючи практику ЄСПЛ з приводу вирішення вказаного питання судом, слід зазначити наступне. Право на доступ до суду не є абсолютним і може бути обмежено рішеннями суду (Golder v. the United Kingdom, § 38; Stanev v. Bulgaria (Станєв проти Болгарії) [ВП], §§ 230). Однак, застосовані обмеження не можуть обмежувати чи зменшувати право доступу до суду таким чином або до такої міри, що порушується сама сутність права. Більш того, обмеження не входить у сферу застосування статті 6 § 1, якщо не переслідує «законну мету» і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), § 57; Fayed v. the United Kingdom (Файєд проти Сполученого Королівства), § 65; Markovic and Others v. Italy (Марковіч та інші проти Італії) [ВП], § 99). Право на доступ до суду, за деяких обставин, також може бути предметом правомірних обмежень, таких як встановлені законом обмежені терміни позовної давності (Stubbings and Others v. the United Kingdom (Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства), §§ 51-52), забезпечення судових витрат (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom (Толстой-Милославський проти Сполученого Королівства), §§ 62-67). Якщо доступ до суду обмежений законом чи практикою суду, Суд досліджує чи впливає таке обмеження на сутність права, а саме, чи переслідує обмеження законну мету і чи забезпечується при цьому належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою: Ashingdane v. the United Kingdom (Ашинґдейн проти Сполученого Королівства), § 57. Як вбачається зі встановлених обставин спору, позивач, будучи достовірно освідомленим 17.12.2013 про своє звільнення з роботи та вважаючи його незаконним, і що він особисто підтвердив у судовому засіданні, а також будучи ознайомленим із матеріалами кримінального провадження щодо нього за ч.1 ст. 185 КК України (по факту вчинення ним крадіжки майна «ТОВ «Абсолют Актив» під час перебування з останнім у трудових стосунках), які містили копію його трудової книжки та наказу про звільнення з роботи, вирок в якому ухвалений Дніпровським районним судом м.Києва 26.06.2014 та що він підтвердив у позовній заяві та особисто у судовому засіданні і що не викликає у суду сумнівів з огляду на положення ст. 290 КПК України, впродовж до його намагань подати відповідачу заяву про звільнення за власним бажанням (мало місце 26.05.2017 - а.с. 8-9) та його наступного звернення до суду 11.09.2017, жодним чином не вживав будь-яких заходів по захисту свого порушеного права. Його доводи та його представника у судовому засіданні про те, що, починаючи з наступного дня після звільнення (яке мало місце 16.12.2013) він неодноразово звертався до відповідача з приводу врегулювання спору, не знаходять свого підтвердження належними, допустимими та достовірними доказами, тоді як сторона відповідача категорично заперечує, що такі обставини мали місце. Доводи представника позивача у судовому засіданні в тім, що позивачу до 21.07.2017 не були відомі такі обставини спростовуються викладеним вище та не беруться судом до уваги. Таким чином, позивачем не доведено, що після того, які він дізнався про порушення свого права, у нього існували об'єктивні, непереборні, істотні труднощі для звернення з позовом в суд у передбачений ч. 1 ст. 233 КЗпП строк. За викладеного суд приходить до висновку, що передбачені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду за захистом порушених прав відповідач пропустив без поважних причин, підстави для поновлення останнього відсутні, що є самостійною підставою для відмови у позові і таке обмеження його права на переконання суду переслідує законну мету і при цьому є забезпеченим належне пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою. З врахуванням наведенного, незважаючи, що позов є обґрунтованим, у його задоволенні слід відмовити за пропуском строку звернення до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed