Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС в Одеській області, Державної казначейської служби України та, уточнивши позовні вимоги просив стягнути з Державного бюджету України на його користь компенсацію моральної шкоди, завданої йому органом досудового слідства, в розмірі 460 800,00 гривень. В обґрунтування позову зазначив, що постановою слідчого СВ ПМ ДПА в Одеській області від 27.04.2010 року порушена кримінальна справа №1201201000023 відносно директора ПП «Ексімтранссервіс-Південь» [PERSON] (Позивач) за фактом замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїми службовими обов'язками, скоєне в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Постановою слідчого СВ ПМ ДПА в Одеській області від 20.07.2010 року порушена ще дві кримінальних справи, які були об'єднані з попередньою також відносно директора ПП «Ексімтранссервіс-Південь» [PERSON] (Позивач) за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України. 20.07.2010 року [PERSON] пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України. До позивача [PERSON] на протязі 5 років, починаючи з 23.07.2010 року, був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.06.2013 року кримінальну справу за звинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 212, ч. 3 ст. 366, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України направлено прокурору Одеської області для проведення додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.08.2013 року апеляцію прокурора залишено без задоволення, а по постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 12.06.2013 року про направлення кримінальної справи відносно [PERSON] на додаткове розслідування - без змін. Після направлення кримінальної справи № 201201000023, порушеної відносно [PERSON] на додаткове розслідування, слідчим СВ ПМ ДПА в Одеській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.11.2013 року внесені відомості про чотири кримінальні провадження № 32013170000000431, № 32013170000000432, № 32013170000000433, № 32013170000000434 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 2 ст. 1 ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України відповідно, які постановою слідчого від 27.11.2013 року об'єднані в одне за № 32013170000000431. 27.07.2015 року кримінальне провадження № 32013170000000431 від 26.11.2013 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінальних правопорушень. На підставі наведеного позивач вважає, що він незаконно перебував під слідством, що завдало йому значної моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 460 800,00 гривень. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Представник Головного управління ДФС в Одеській області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та просив відмовити. Представник Державної казначейської служби України надав до суду заперечення, у яких просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлено, що постановою слідчого СВ ПМ ДПА в Одеській області від 27.04.2010 року порушена кримінальна справа №1201201000023 відносно директора ПП «Ексімтранссервіс-Південь» [PERSON] (Позивач) за фактом замаху на заволодіння чужим майном шляхом зловживання посадовою особою своїми службовими обов'язками, скоєне в особливо великих розмірах, за ознаками злочину передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України. Постановою слідчого СВ ПМ ДПА в Одеській області від 20.07.2010 року порушена ще дві кримінальних справи, які були об'єднані з попередньою також відносно директора ПП «Ексімтранссервіс-Південь» [PERSON] (Позивач) за ознаками злочинів, передбачених ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України. 20.07.2010 року [PERSON] пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 5 ст. 191, ч. 3 ст. 212, ч. 2 ст. 366 КК України. До позивача [PERSON] на протязі 5 років, починаючи з 23.07.2010 року, був застосований запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 12.06.2013 року кримінальну справу за звинуваченням [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 212, ч. 3 ст. 366, ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України направлено прокурору Одеської області для проведення додаткового розслідування. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 20.08.2013 року апеляцію прокурора залишено без задоволення, а по постанову Малиновського районного суду м. Одеси від 12.06.2013 року про направлення кримінальної справи відносно [PERSON] на додаткове розслідування - без змін. Після направлення кримінальної справи № 201201000023, порушеної відносно [PERSON] на додаткове розслідування, слідчим СВ ПМ ДПА в Одеській області до Єдиного реєстру досудових розслідувань 26.11.2013 року внесені відомості про чотири кримінальні провадження № 32013170000000431, № 32013170000000432, № 32013170000000433, № 32013170000000434 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 212 КК України, ч. 1 ст. 366 КК України, ч. 2 ст. 1 ч. 5 ст. 191 КК України та ч. 2 ст. 366 КК України відповідно, які постановою слідчого від 27.11.2013 року об'єднані в одне за № 32013170000000431. 27.07.2015 року кримінальне провадження № 32013170000000431 від 26.11.2013 року закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінальних правопорушень. Відповідно до статті 9 Конституції України, Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є частиною національного законодавства України (далі Конвенція). Конвенція та практика Європейського суду з прав людини є джерелом права в Україні. За правилами статті 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі «Ротару (Rotaru) проти Румунії» вказала, що ст. 13 Конвенції гарантує доступність засобів правового захисту на внутрішньодержавному рівні, що дозволяє забезпечувати конвенційні права та свободи незалежно від того, у якій формі вони можуть забезпечуватися у правовій системі держави. Ст. 13 Конвенції потребує наявності внутрішніх засобів правового захисту для розгляду «компетентним органом» по суті скарги щодо порушення Конвенції та надання відповідного відшкодування, незважаючи на те, що держави-учасники наділені певною дискрецією при встановленні засобу реалізації конвенційних обов'язків, передбачених цією статтею. Засіб правового захисту має бути ефективним як практично, так і на законодавчому рівні (п.67). У справі «Класс (Class) та інші проти Німеччини» Європейський Суд з прав людини відмітив, що у статті 13 зазначено, що кожен, чиї права і свободи за Конвенцією "порушуються", має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть "якщо таке порушення було вчинене особами", що діяли як посадові особи. На думку Суду, згідно зі статтею 13 Конвенції, у випадку, коли особа вважає свої права порушеними внаслідок заходу, вжитого, як вона стверджує, на порушення Конвенції, вона повинна мати засіб правового захисту в національному органі як для вирішення її скарги, так і, якщо необхідно, для отримання відшкодування. У цій справі Суд констатував, що статтю 13 Конвенції необхідно тлумачити як положення, що гарантує "ефективний засіб правового захисту в національному органі" кожному, хто заявляє про факт порушення його прав і свобод за Конвенцією (п.64). Розглядаючи питання щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди, яка заподіяна внаслідок неправомірних дій посадових осіб органів досудового слідства та прокуратури, з держави на користь позивача, кримінальне провадження за ст. 368 ч. 3 Кримінального кодексу України відносно якого закрито у зв'язку з недоказаністю складу злочину, суд вбачає, що відповідальність держави у такому випадку регулюється нормами ст. 1176 Цивільного кодексу України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 року з наступними змінами (далі Закон 266/94-вр), Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 4 березня 1996 року № 41 (далі Положення). Згідно до вимог ч.ч.1 та 2ст.1176 ЦК України, Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди виникає у випадках, передбачених законом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 та п.2 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (в подальшому - Закон) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати У наведених у ст.1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода (п. 5 ст. 3 зазначеного Закону). У ч.1 ст.4 Закону зазначено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до ч. 5-6 вказаної статті, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У відповідності до ст.. 13 вказаного Закону, питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Право на відшкодування шкоди гарантоване й ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. № 3477-ІУ є джерелом національного права. Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював, що інституціональна ефективність потребує, щоб орган, який приймає рішення був «достатньо незалежним» від органу, який вважається відповідальним за порушення Конвенції (справи «Сільвер (Silver) проти Сполученого Королівства», п. 116, «[PERSON] (Leander) проти Швеції», п. 81). У справі «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» Європейський Суд зробив висновок, що засіб правового захисту у вигляді скарг на поліцію, які доступні заявнику, не «відповідали потребам стандартів незалежності, необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою». Аналіз обставин справи «Хан (Khan) проти Сполученого Королівства» свідчить про те, що стандартна процедура щодо розгляду скарг на поліцію полягала у призначенні працівника цієї ж служби для проведення розслідування, та керівник органу відігравав важливу роль в призначенні, оплаті, звільненні його членів. Беручи до уваги, що позивач оскаржив саме дії органів досудового розслідування про незаконне притягнення його до кримінальної відповідальності, які потягнули для нього негативні правові наслідки, суд вбачає, що твердження представників відповідачів, що правовий захист порушених прав позивача внаслідок незаконних дій органів досудового розслідування має бути здійснений цим органом з визначенням розміру шкоди, не відповідає потребам стандартів незалежності, що необхідні для формування достатнього захисту проти зловживання владою. Суд вважає що такий спосіб захисту не буде ефективним способом правового захисту в контексті статті 13 Конвенції. Більш того, для такого способу захисту в національній практиці не існує достатнього підґрунтя - усталеної практики національних судів, якою підтверджується цей спосіб захисту порушеного права. Також, із змісту частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції на усі правовідносини, що виникають у державі, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містить застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування. Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. При цьому, суд приймає до уваги роз'яснення КСУ, наведені у рішенні N 15-рп/2002 від 09.07.2002 року у справі №1-2/2002, згідно яких обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту. На підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин, відповідно вищенаведених норм закону, суд вбачає, що [PERSON] має право вимоги на відшкодування моральної шкоди. При цьому відповідно до п.2 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до ч.ч.2 та 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом провадиться, виходячи з розміру, не меншого ніж один мінімальний розмір заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. За роз'ясненнями, що містяться в п.п.9,14Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 (із змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи». Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», мінімальна заробітна плата у місячному розмірі складає 3200, 00 гривень. Враховуючи період перебування позивача під слідством та судом з 27.04.2010 року по 24.07.2015 року (всього 62 місяців 27 днів) розмір відшкодування моральної шкоди не може бути меншим 194 880,09 (сто дев'яносто чотири тисячі вісімсот вісімдесят гривень 09 коп.) гривень 09 копійок (3200 грн. + 62 міс. = 192000 грн.; 3200 грн.: 30 днів = 106,67 грн. х 27 днів = 2880, 09 грн.. Отже 2880,09 грн. + 192000 грн. = 194880, 09)грн..) При цьому суд враховує, що під час перебування під слідством позивач не мав можливості працювати, позивач перебував під вартою, відносно нього судом був застосовний запобіжний захід підписка про невиїзд, що спричиняло позивачу додаткові хвилювання. Отже, з урахуванням викладеного, суд вбачає, що унаслідок незаконного пред'явлення обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади), позивачу було завдано моральні страждання, саме у зв'язку з постійними хвилюваннями та тривогами (стресами), з огляду на що суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] та вбачає, що останній має право на відшкодування моральної шкоди. Отже, виходячи із конкретних обставин цієї справи, засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним доказам про характер, обсяг та тривалість страждань позивачу у зв'язку із притягненням до кримінальної відповідальності, обвинуваченням у скоєнні злочину, перебування під слідством, порушення його життєвих планів та перспектив, стану здоров'я,й інші негативні впливи внаслідок притягнення позивача до кримінальної відповідальності, неможливості відновлення його немайнових втрат, суд вважає за необхідне відшкодувати [PERSON] моральну (немайнову) шкоду в розмірі однієї мінімальної розмірів заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством та судом у загальній сумі 194 880,09 (сто дев'яносто чотири тисячі вісімсот вісімдесят гривень 09 коп.) грн.. 09 копійок. Згідно з Положенням про Державне казначейство України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.12.2005 року №1232, Державне казначейство України є юридичною особою. Статтею 176 ЦК України передбачено, що юридичні особи, створені державою, не відповідають за зобов'язаннями держави. Відповідно до ст.48 Бюджетного кодексу України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Проте, Державне казначейство України не є розпорядником бюджетних коштів та не уособлює державу в бюджетних відносинах. Пунктом 8 ст.7 та п.п. 1, 2 ст.29 БК України передбачено, що бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями, які встановлюються Законом України «Про державний бюджет України». Отже, стягнення шкоди, завданої громадянинові органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратурою або суду, проводяться через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом їх безспірного списання з відповідної бюджетної програми. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Отже, на підставі викладеного, з урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та вважає за можливе стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України за рахунок коштів державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодовування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 194 880,09 (сто дев'яносто чотири тисячі вісімсот вісімдесят гривень 09 коп.) грн. 09 коп..

Outcome: partial