Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Наказом Приватного акціонерного товариства «Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» від 14.11.2016 № 241/ОС [PERSON] звільнено з посади радника голови правління по п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин. Позивач вважає вказаний наказ безпідставним, незаконним та таким, що не відповідає нормам чинного трудового законодавства України, чим порушено його законні права та інтереси. Наказом відповідача від 16.08.2016 № 187/ОС [PERSON] прийнято на роботу радником голови правління по переведенню з апарату Верховної Ради України. Під час роботи на підприємстві, він сумлінно виконував покладені на нього обов'язки, а тому видання наказу про його звільнення було несподіваним. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. В день винесення відповідачем наказу про звільнення, [PERSON] перебував у медичному закладі у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, що підтверджується листком непрацездатності серії АДА № 509753 (період звільнення від роботи з 14.11.2016 по 18.11.2016, стати до роботи 19.11.2016). Отже, його було звільнено відповідачем з роботи з порушенням норм ч. 3 ст.40 КЗпП України. До того ж, він попередив адміністрацію відповідача (управління по роботі з персоналом) про те що перебуває у медичному закладі, зателефонувавши 14.11.2016 з реєстратури останнього. Як визначено в п. 1 Інструкції про порядок заповнення листка непрацездатності, затвердженої Наказ Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406, листок непрацездатності - це багатофункціональний документ, який є підставою для звільнення від роботи у зв'язку з непрацездатністю та з матеріальним забезпеченням застрахованої особи в разі тимчасової непрацездатності, вагітності та пологів. В листку непрацездатності, зокрема, вказується дата (день, місяць, рік) його видачі, відповідно день, з якого особа звільняється від роботи (п.3.12 Інструкції), при цьому вказання часу відкриття листка непрацездатності не передбачено. Крім того, на момент винесення оскаржуваного наказу, [PERSON] був членом Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», а тому відповідачем було порушено норми Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо необхідності отримання згоди на розірвання трудового договору. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 38 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» виборний орган первинної профспілкової організації на підприємстві, в установі або організації дає згоду або відмовляє у дачі згоди на розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівником, який є членом діючої на підприємстві, в установі, організації профспілки, у випадках, передбачених законом. Розгляд подання адміністрації відповідача щодо надання згоди на його звільнення не здійснювався первинною профспілковою організацією, він на засідання профспілкового комітету не викликався, жодних пояснень не надавав, так як відповідного подання адміністрації відповідача до профспілки не надходило, чим були порушені права та інтереси позивача, як члена профспілки, передбачені КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Згідно приписів ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи, що відповідач неодноразово відмовляв [PERSON] та його представнику у видачі трудової книжки та наказу про звільнення, він 20.02.2017 направив лист з вимогою відправити зазначені документи поштою. Лише 23 березня 2017 року, позивач отримав цінний лист відповідача з копією наказу про звільнення та трудовою книжкою, що підтверджується, описом вкладення у цінний лист, відмітками на конверті та інформацією з веб-ресурсу УДДПЗ «Укрпошта» про відстеження пересилання поштового відправлення з штрихкодовим ідентифікатором: 0223208283412. Отже, перебіг строку позовної давності зі звернення до суду у даній справі розпочався 24.03.2017, а тому позовна заява подається в межах строку передбаченого законодавством, та не потребує подання клопотання про поновлення строку позовної давності пропущеного з поважних причин. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати незаконним наказ Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" від 14.11.2016 № 241/ОС. Поновити [PERSON] на посаді радника голови правління Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" з 14.11.2016. Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" (код ЄДРПОУ 04737111) на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.11.2016 по день ухвалення рішення по справі. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити з викладених у позові підстав. Крім того, він вказав, що у позовній заяві ним помилково було вказано, що він є членом Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», так як фактично від 04.11.2017 року та на день звільнення він був членом Об'єднаної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства «Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту». Щодо звільнення за прогул, пояснив, що його було відряджено до Миронівської та Костянтинівської філій підприємства, однак він повідомив керівництво, що їхати до даних філій не буде, оскільки дані філії розміщені у зоні проведення антитерористичної операції. згідно переліку, затвердженому розпорядженням КМУ №1275-р від 02.12.2015 року. Тому виконання даного наказу про відрядження становило загрозу його життю та здоров'ю. Враховуючи те, що ПрАТ «Київ -Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту», відповідно до статуту підприємства засноване державою в особі Міністерства інфраструктури України, [PERSON] в період з 11.10.2016 року і по 14.11.2016 року виконував свою роботу, як радника Голови правління вказаного підприємства, безпосередньо в приміщенні вказаного Міністерства, а тому його не може бути звільнено за прогул. Вважає своє звільнення незаконним та просить захистити його права шляхом поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Представник відповідача Носенко А.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та надав суду письмові заперечення, в яких вказав, що позивачем жодних доказів, зазначених в п. 6 ч. 2 ст. 119 та ст. 57 ЦПК України, які б свідчили про сумлінність виконання покладених на нього обов'язків, до позовної заяви не додано, не надано інформації про те, які саме посадові обов'язки на нього були покладені, яким документом це передбачено. При цьому, позивач за всі свої три місяці роботи фактично більше місяця (11.10.2016 - 14.11.2017) не з'являвся на своєму робочому місці. Так, наказом № 248 від 10.10.2016 [PERSON] з 11.10.2016 р. строком на 30 діб було направлено у відрядження до Костянтинівської та Миронівської філій відповідача з метою надання практичної допомоги в проведенні інвентаризації цих філій. Зазначений наказ на відрядження та посвідчення про відрядження позивач отримав особисто в кабінеті в.о. голови правління в присутності заступників голови правління та самого в.о. голови правління відповідача. Крім того, отримав кошти на відрядження в сумі 15 100,00 грн. на особисту банківську картку згідно кошторису витрат. Починаючи з наступного дня (11.10.2016) і по дату звільнення (14.11.2016) [PERSON] фактично «зник» та був недоступний в режимі телефонного зв'язку. Відповідач факсограмою № 3660 від 18.10.2016 зобов'язав Миронівську та Костянтинівську філію терміново надати інформацію про прибуття або відсутність позивача у відрядженні на цих філіях. Листами № 689 від 18.10.16 та № 843/01 від 18.10.16 філії повідомили, що [PERSON] з 11.10.16 і по 18.10.16 на них не з'являвся. В зв'язку з встановленням факту відсутності позивача у відрядженні на філіях, працівниками відповідача починаючи з 18.10.2016 по 14.11.2016 складались відповідні акти, якими зафіксована відсутність позивача на роботі за цей період. Також в службовій записці начальника відділу IT та перспективного розвитку № 1179 Вн від 19.10.2016 підтверджується те, що згідно інформації встановленої в системі контролю доступу та робочого часу відповідача з 11.10.2016 по 19.10.2016 позивач був відсутній на підприємстві. Таким чином, позивачем не надано жодного доказу «сумлінного виконання ним робочих обов'язків», а фактично позивачем не було виконано вимог наказу відповідача № 248 від 10.10.2016, яким йому ставились завдання для відрядження. Щодо відібрання письмових пояснень від [PERSON] перед звільненням, то в зв'язку з тим, що позивач фактично «зник», а саме був відсутній на роботі та в режимі телефонного зв'язку, в.о. голови правління було видано розпорядження № 366 від 20.10.2016 р. про відібрання з позивача пояснень щодо невиконання останнім вимог наказу № 248 від 10.10.2016 та причин відсутності на робочому місці з 11.10.2016. Зазначене розпорядження було направлено рекомендованим листом позивачу та отримано ним 27.10.2016, що підтверджується поштовим повідомленням до цього листа, але жодних пояснень позивача на розпорядження в.о. голови правління до відповідача не надходило. 14.11.2016 на підприємстві відповідача було проведено оперативну нараду з приводу невиконання позивачем вимог наказу № 248 від 10.10.2016, розпорядження № 366 від 20.10.2016 р. та відсутності останнього на робочому місці з 11.10.2016, що підтверджується протоколом цієї оперативної наради від 14.11.2016. На виконання вимог протоколу оперативної наради було видано наказ від 14.11.2016 № 11 про притягнення до дисциплінарної відповідальності радника голови правління [PERSON], яким до позивача було застосовано форму дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, оскільки причиною для цього був прогул позивачем роботи строком більше місяця. Первинною профспілковою організацією ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ» відповідачу було надано довідку № 03 від 22.05.2017, де вказано, що [PERSON] протягом періоду роботи на підприємстві відповідача (16.08.2016 - 14.11.2016) не був її членом та з його заробітної плати не стягувались внески до профспілки. Таким чином, твердження позивача про звільнення його без згоди профспілки не відповідають дійсності, оскільки останній, працюючи на підприємстві, не був її членом і відповідно не підпадав під порядок звільнення з наданням згоди профспілки. Крім того, у зв'язку з відсутністю [PERSON] на робочому місці на день звільнення, останнього про звільнення було повідомлено листом від 17.11.2016 року за №4086, де було вказано також про необхідність прибути на підприємство та отримати трудову книжку. Позивач на підприємстві відповідача не з'являвся, хоча був запрошений та повідомлений належним чином. Відповідно до п. 4.2. Інструкції пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Листом від 20.02.2017 [PERSON] звернувся до відповідача про пересилання останнім трудової книжки та наказу про звільнення. Цінним листом від 15.03.2017 № 734 з описом відповідач переслав позивачу трудову книжку та наказ про звільнення. Таким чином, твердження позивача про те, що відповідач неодноразово відмовляв йому та його представнику у видачі трудової книжки та наказу про звільнення не відповідає дійсності, оскільки позивач взагалі не з'являвся на підприємстві. При цьому, останнього належним чином було повідомлено про його звільнення, запрошено з'явитись на підприємстві відповідача для отримання необхідних документів та лише за письмовою згодою позивача, викладеною в його листі від 20.02.2017, останньому поштовим пересиланням надіслано його трудову книжку та наказ у відповідності до п. 4.2. Інструкції. Позивач заявляє в своїй позовній заяві про те, що він нібито повідомляв про свою тимчасову непрацездатність працівників відповідача в день його звільнення в телефонному режимі, але ця інформація працівниками відповідача не підтверджується, листки непрацездатності позивачем відповідачу не передавались та жодні докази цього в матеріалах справи відсутні. Відповідач вважає, що листком непрацездатності [PERSON], копія якого наявна в матеріалах справи, не доказується перебування на лікарняному саме позивача, оскільки в його преамбулі вказано назву підприємства «Правління ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ», а не «ПрАТ «Київ - Дніпровське МППЗТ», що в свою чергу унеможливлює взагалі прийняття його відповідачем до опрацювання. Разом з цим, наявність листка непрацездатності не спростовує прогул позивача без поважних причин з 11.10.2016 по 14.11.2016. З огляду на вищезазначене відповідач прийшов до висновків про те, що частина позовної заяви позивача побудована на його власних припущеннях, що не підтверджуються жодним доказом, не надано доказів перебування позивача на робочому місці або поважних причин відсутності з 11.10.2016 по день звільнення, не висвітлюється повна інформація про обставини звільнення позивача, яка висвітлена відповідачем в цих запереченнях. З урахуванням викладеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник Первинної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" надав до суду письмову заяву, в якій вказав, що в період з 16.08.2016 року по 14.11.2016 року [PERSON] не був членом вказаної профспілкової організації, жодних заяв про вступ ним не надавалось та просив розгляд справи проводити без участі представника третьої особи. Представник Об'єднаної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" Категоренко І.І. суду пояснив, що дійсно на підставі поданої [PERSON] заяви від 04.11.2016 року про вступ в члени вказаної профспілкової організації, останнього цього ж дня відповідно до протоколу зборів №5 було прийнято в члени Профспілки залізничників та транспортних будівельників України та взято на профспілковий облік. При цьому, його звільнення з профспілкою не було погоджено, а тому вважає, що відповідачем було порушено порядок звільнення [PERSON] та його порушене право підлягає відновленню. Допитаний в якості свідка [PERSON] на запитання суду показав, що він є довіреною особою [PERSON] та на підставі усного доручення останнього 14.11.2016 року надав листок непрацездатності [PERSON] за місцем роботи останнього передавши його через секретаря приймальні голови правління на ім'я Світлана. Подальша доля даного документа йому не відома. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи встановив, що з копії трудової книжки позивача, яка міститься в матеріалах справи вбачається, що 16.08.2016 року [PERSON] на підставі наказу №187/ос від 16.08.2016 року був прийнятий радником голови правління Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" за переведенням за апарату Верховної Ради України та 14.11.2016 року був звільнений із займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причин відповідно до наказу №241/ос від 14.11.2016 року. Аналогічні відомості вбачаються і з копії наказу №241/ос. Суд визнав доведеним те, що позивач, який відповідно до наказу відповідача №248 від 10.10.2016 року був відряджений терміном на 30 діб до Миронівської та Костянтинівської філій з 11.10.2016 року, за місцем відрядження не прибув, що підтверджено актами відповідача за період з 18.10.2016 року по 14.11.2016 року та службовою запискою начальника відділу ІТ та перспективного розвитку, яка містить відомості із системи контролю доступу та робочого часу. Крім того, даний факт не оспорюється позивачем. При цьому, суд критично ставиться до посилання представника відповідача про те, що [PERSON] на час звільнення не був членом профспілкової організації, оскільки згідно довідки Голови Об'єднаної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" №31 від 10.10.2017 року, Первинна профспілкова організація Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту" входить до структури Об'єднаної профспілкової організації. На підставі заяви [PERSON] від 04.11.2016 року, цього ж дня протоколами зборів його було прийнято в члени Профспілки залізничників та транспортних будівельників України та взятий на профспілковий облік. Крім того, дана інформація підтверджена головою вказаної профспілкової організації Категоренком І.І. в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 20 ЦПК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Ч. 1-3 ст. 43 КЗпП України визначає, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах строку, визначеного частиною другою цієї статті. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11. 1992 року № 9 передбачено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору запунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Необхідно пам'ятати, що розірвання трудового договору має бути проведено за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, у тому разі, якщо застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення здійснюється за: - систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. - прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. - появу на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння. Отже, у даному випадку застосування звільнення як дисциплінарне стягнення за прогул без поважних причин можливе було виключно за погодженням із профспілковою організацією. Із відомостей наданих в судовому засіданні Головою Об'єднаної профспілкової організації Приватного акціонерного товариства "Київ - Дніпровське міжгалузеве підприємство залізничного транспорту", вказана організація згоди на звільнення [PERSON] не надавала та вважає його звільнення незаконним. Крім того, ч. 3 ст. 40 КЗпП України, передбачає, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Відповідно до п. п. 17, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11. 1992 року № 9, правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП ( 322-08 ) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому, маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. При розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. 14.11.2016 року ДУ «ТМО МВС України по місту Києву» видало [PERSON] листок непрацездатності копія якого наявна в матеріалах справи. Дослідити оригінал даного документу не представилось можливим через неможливість встановлення його місця знаходження. Однак, згідно довідки ДУ «ТМО МВС України по місту Києву» №282 від 10.10.2017 року [PERSON] дійсно в період з 14.11.2016 року по 18.11.2016 року перебував на лікарняному у дільничного терапевта. Враховуючи викладене суд вважає доведеним те, що дійсно станом на 14.11.2016 року мало місце звернення позивача до медичної установи у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності (погіршенням стану здоров'я). При цьому, суд критично ставиться до посилання представника відповідача на недійсність вказаного листка непрацездатності через невірне зазначення місця роботи позивача, оскільки даний факт не спростовує тимчасову втрату працездатності [PERSON] саме 14.11.2017 року. Так само критично судом оцінено посилання позивача на факт перебування його на роботі в період з 11.10.2016 року по 14.11.2016 року в приміщенні Міністерства інфраструктури України, оскільки дана обставина є лише твердженням позивача та не підтверджена жодним доказом. Виходячи із системного аналізу викладених обставин та правових норм, суд вважає, що звільнення [PERSON] відповідачем 14.11.2016 року було проведено з порушенням норм чинного законодавства. Отже, порушене право підлягає відновленню, а позивач - поновленню на роботі. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком. З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Звільнення [PERSON] відбулося 14 листопада 2016 року, отже середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися виходячи з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Згідно з довідкою про доходи №1905, виданою відповідачем 14.06.2017 року середньомісячна заробітна плата позивача, згідно даних за вересень - жовтень 2016 року становить 8868,84 грн. виходячи з розрахунку за Порядком обчислення заробітної плати, затвердженої Постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 зі змінами. На день ухвалення даного рішення з часу звільнення [PERSON] минуло 10 (десять) повних місяців за кожен з яких слід нарахувати середньомісячну заробітну плату у повному розмірі до 14.09.2017 року, що складає 88689,4 грн.. З 14.09.2017 року по 12.10.2017 року включно (день ухвалення рішення про поновлення на роботі) згідно календарних даних було встановлено 20 робочих днів за кожен з яких слід стягнути по 403, 13 грн. (середньоденний заробіток), що складає 8062,60 грн. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути 96752 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно ч.5 ст.235 КЗпП рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про: присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника; На підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 3, 40 ч.1 п.1, 492, 232, 233, 235 КЗпП України, постанови КМУ від 08.02.1995р. №100 і

Outcome: approved