Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] вказує в заяві від 26 січня 2015 року, що з 3 вересня 2012 року по 22 листопада 2013 року працював у відповідача, офіс якого знаходиться в м. Рівне по вул. Пушкіна, 3/2. Прийнятий був на посаду начальника цеху по виготовленню паливних гранул (пілет), який розташований в селищі Соснове Березнівського району. Відповідач декілька місяців не виплачував йому заробітну плату, з приводу чого він неодноразово звертався до керівництва фірми, однак заборгованість йому виплачена так і не була. Через невиконання відповідачем вимог ст. 116 КЗпП України звернувся в суд з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі в примусовому порядку. Рішенням Березнівського районного суду від 27 серпня 2014 року з відповідача було стягнуто заборгованість із заробітної плати в розмірі 12 806 гривень 29 копійок. З огляду на те, що сума заборгованої заробітної плати була виплачена йому лише 30 грудня 2014 року, просить суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 22 листопада 2013 року по 30 листопада 2014 року, тобто з дня звільнення по день фактичного розрахунку. В ході розгляду справи судом після надання відповідачем довідки про доходи [PERSON] за вересень-жовтень 2013 року представником позивача проведено розрахунок середнього заробітку, який, на його думку, має бути виплачений позивачу за період з 22 листопада 2013 року по 30 грудня 2014 року, в розмірі 24 591 гривня 60 копійок. В судовому засіданні позивач [PERSON] в повному обсязі підтримав заявлені вимоги, а його представник [PERSON] пояснив, що в день звільнення позивача з роботи, не дивлячись на те, що в той день він знаходився в офісі фірми в м. Рівне, розрахунок з ним проведений не був, неодноразові його звернення до керівництва фірми не дали результату, а тому він змушений був звернутися до суду, який і встановив розмір заборгованої відповідачем заробітної плати перед ним - 12 806 гривень 29 копійок і стягнув її на його користь. Не дивлячись на це відповідач перерахував вказану суму йому лише в ході примусового виконання судового рішення 30 грудня 2014 року. Покликається як на підставу своїх вимог на ч.1 ст. 116 КЗпП України, яка передбачає обов'язок власника провести повний розрахунок з працівником в день його звільнення з роботи і просить на підставі ч.1 ст. 117 КЗпП України стягнути на користь [PERSON] суму середнього заробітку згідно проведеного ним розрахунку. Представники відповідача - директор фірми Ноцик І.Є. та юрист Клочек Г.В., не визнали заявлених вимог. Вважають, що [PERSON] не був на роботі в день звільнення з роботи 22 листопада 2013 року, а тому згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України заробітна плата йому могла бути виплачена лише з наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки такої вимоги заявлено не було, вини підприємства у невиплаті належних позивачеві сум немає. Просять в позові відмовити. Вислухавши учасників судового розгляду, оглянувши надані ними докази та давши їм оцінку, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявленої [PERSON] вимоги і в повному обсязі задовольняє його позов. При цьому зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Суд вважає безспірно встановленим, що [PERSON] в день звільнення працював, про що свідчить в першу чергу наданий самим відповідачем табель обліку його робочого часу за листопад 2013 року, в якому [PERSON] за 22 листопада 2013 року проставлено 8 годин робочого часу. Знаходження позивача в офісі фірми в м. Рівне по питанню звільнення з роботи 22 листопада 2013 року, наслідком чого став наказ про звільнення його з роботи за згодою сторін по п.1 ст. 36 КЗпП України, не може слугувати доказом відсутності його на роботі в день звільнення. За змістом ч.1 ст.116 КЗпП України відсутність працівника на роботі має стверджуватися встановленими законодавством причинами, які в такому випадку будуть належними доказами відсутності на роботі. Показання свідка [PERSON] цього факту не доводять, такий факт не мав місця в даному випадку взагалі, а тому суд не враховує його пояснення як доказ відсутності [PERSON] на роботі в день звільнення. Разом з тим приходить до висновку з врахуванням факту знаходження позивача в день звільнення з роботи в офісі фірми "БНН", що у роботодавця не було жодних перешкод для виконання вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України і виплати [PERSON] усіх належних йому від підприємства сум заборгованої заробітної плати. А у відповідності з ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Рішенням Березнівського районного суду від 27 серпня 2014 року з відповідача стягнуто на користь [PERSON] заборгованість із заробітної плати в розмірі 12 806 гривень 29 копійок. Рішення набрало законної сили і жодною зі сторін не оскаржувалося. А тому суд приходить до висновку, що спору з приводу розміру заборгованості по заробітній платі [PERSON] у сторін не виникало. Той факт, що [PERSON] заявляв у позовній заяві більший розмір боргу пояснюється тим, що про реальний розмір заборгованості йому відомо не було. Роботодавець не виконав вимоги, передбаченої ч.1 ст. 116 КЗпП України, яка зобов'язує власника або уповноважений ним орган про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З пояснень в судовому засіданні представника відповідача Ноцика І.Є. також відомо, що вказана заборгованість сплачена позивачу в такому розмірі через те, що товариство не змогло підтвердити документально, що частину вказаних коштів [PERSON] уже один раз отримав. Суд критично сприймає таку позицію директора фірми - відповідача. Адже згідно з рішенням суду від 27 серпня 2014 року стягнення боргу проводилося судом на підставі розрахунку заробітної плати за період з березня по 22 листопада 2014 року, що підтверджувалося відомостями нарахування заробітної плати [PERSON] за січень- листопад 2013 року. А тому суд приходить до висновку, що виплата заробітної плати при розрахунку [PERSON] не була проведена з вини відповідача і вона є реальною заборгованістю перед позивачем на день його звільнення. Про вину відповідача свідчить і той факт, що сума заборгованості в розмірі 12 806 гривень 29 копійок сплачена відповідачем лише в ході примусового виконання судового рішення 30 грудня 2014 року, що стверджується випискою з банківського рахунку позивача на а. с. 10. У відповідача в судовому засіданні не виникло заперечень щодо правильності проведеного представником позивача розрахунку суми середнього заробітку, який нарахований стороною позивачав в розмірі 24 591 гривня 60 копійок (а. с. 27). Суд вважає, що нарахування цієї суми проведено у відповідності до вимог п. 8 постанови КМ України № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" і бере його за основу. З указаних підстав і встановлених в судовому засіданні фактів суд в повному обсязі задовольняє позов [PERSON], а також покладає на відповідача судові витрати в розмірі судового збору - 243 гривні 60 копійок, від сплати якого при зверненні в суд з даної категорії спорів звільнений позивач [PERSON]

Outcome: approved