Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, згідно якого прохала суд винести рішення, яким встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації нею та відповідачем [PERSON] з травня 1999 року по грудень 2015 року. Визнати об'єктом спільної власності подружжя майно, набуте під час проживання однією сім'єю без державної реєстрації нею та відповідачем з травня 1999 року по грудень 2015 року, визнавши за нею право власності на ? частину автомобіля марки «ЗАЗ 110207» 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. Крім того просила стягнути з відповідача судові витрати понесені нею у зв'язку із розглядом справи. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем познайомилась у березні місяці 1998 року в селі Камбурліївка Онуфріївського району Кіровоградської області. Маючи почуття один до одного сторони вирішили створити сім'ю. З цією метою, з 1 вересня 2005 року по грудень 2015 року, вони почали мешкати разом у належному її синам [PERSON] та [PERSON] житловому [ADDRESS] та вели спільне господарство. Протягом всього часу спільного проживання з [PERSON] вона працювала та отримувала стабільний дохід. З 1999 року по 2000 рік вона працювала в СТОВ «Родіна», а з 2003 року по 2015 рік мала статус пенсіонера та отримувала пенсію, в середньому, в розмірі 1477,41 грн. Відповідач же протягом усього цього часу був працевлаштований, але кошти на ведення спільного господарства майже не надавав, хоча і працював удома по господарству та у всьому допомагав їй. До грудня 2015 року вони перебували у фактичних шлюбних стосунках, утворюючи сім'ю, мешкали разом, вели спільне господарство і їхні подружні обов'язки були розподілені, але стосунки не реєстрували. При цьому плоди своєї праці кожен з них приносив в дім та кожен з них працював для родини. За весь час протягом спільного проживання, окрім незначного, у 2006 році вони придбали автомобіль марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, синього кольору, тип - легковий хетчбек, номер шасі (кузов, рама, коляска): [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], вартістю близько 35000 грн. Вказаний транспортний засіб вони домовилися зареєструвати на ім'я [PERSON] Кошти на придбання даного автомобіля були отримані шляхом оформлення кредитного договору на ім'я відповідача. При цьому власних коштів на своє утримання у нього не залишилося та вони проживали за її рахунок. З грудня 2015 року вони проживають окремо, припинивши сімейні відносини. Вказане майно знаходиться на території домоволодіння відповідача за адресою: [ADDRESS]. На даний час відповідач не допускає її в своє домоволодіння. Усе нажите майно під час спільного проживання відповідач вважає лише своїм та відмовляється добровільно його поділити, хоча позивач неодноразово зверталася до [PERSON] з проханням в досудовому порядку вирішити поділ спільно нажитого майна, але дійти згоди вони не можуть, що змусило її звернутись до суду з вказаним позовом. 22.09.2016 року позивач уточнила позовні вимоги та просила встановити юридичний факт проживання однією сім'єю без державної реєстрації нею та відповідачем [PERSON] з травня 1999 року по грудень 2015 року, визнати об'єктом спільної власності подружжя майно, набуте під час проживання однією сім'єю без державної реєстрації нею [PERSON] та [PERSON] з 1 вересня 2005 року по грудень 2015 року автомобіль марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні позову відмовити. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою сторін. Сторони проживали разом вели спільне господарство, але пенсію отримували кожен окремо, одну пенсію вони витрачали на автомобіль, а на іншу- проживали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у фактично шлюбно-сімейних відносинах з сином позивача, сторони по справі проживали разом з 2004 року. Їй відомо, що на пенсію матері чоловіка вони проживали, а на пенсію відповідача сплачували кредит за автомобіль. Свідок [PERSON] суду пояснив, що позивач та відповідач не родичі, а сусіди. Позивача знає 60 років. Дуже трудолюбива жінка. Відповідач був вільний, але також дуже трудолюбивий. Відповідач багато часу не був вдома, а позивач доглядала його матір до смерті. Позивач та відповідач фактично проживали разом. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони по справі її сусіди. Відповідач зараз проживає поряд з її будинком. Сторони, коли жива була матір відповідача, приходили провідували стару разом. Суд заслухавши сторони та їх представників, свідків, вивчивши матеріали справи, дослідивши і оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Так, відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.20 Постанови №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України (чинний з 1 вересня 2005 року) справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу розглядаються судом. Враховуючи принцип дії цивільного закону в часі, суд приходить до висновку про встановлення факту проживання сторін однією сім'єю без укладення шлюбу за період з 1 вересня 2005 року. Довідкою про склад сім'ї виданої Камбурліївською сільською радою Онуфріївського району Кіровоградської області встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /а.с. 17/. В судовому засіданні позивачка стверджувала, що з відповідачем вони проживали в будинку, який належить її синам [PERSON] та [PERSON], що знаходиться за адресою : [ADDRESS], що також підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.12.2009 року /а.с. 18,19/. Як встановлено судом, сторони перебували у фактично шлюбно - сімейних відносинах з 1 вересня 2005 року по грудень 2015 року, що підтверджується наданими в судовому засіданні показами свідків, а також підтверджується довідкою виданою Камбурліївською сільською радою Онуфріївського району Кіровоградської області та не заперечується відповідачем /а.с. 21/. Тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю з 1 вересня 2005 року по 15 грудня 2015 року підлягають задоволенню. Згідно ст. 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Пунктами 23, 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз» яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як встановлено судом, на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON] належить автомобіль марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] /а.с. 16 а, 72/. Згідно довідки виданої генеральним директором ЗАТ «АІСЕ України» встановлено, що [PERSON] виконав станом на 14.03.2008 рік грошові зобов'язання перед ЗАТ «АІСЕ Україна» по угоді № 071543, за якою ним був придбаний автомобіль марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] /а.с. 49/. Згідно довідки виданої Управлінням пенсійного фонду Кіровоградського об'єднання УПФУ Кіровоградської області встановлено, що відповідач отримував пенсію за віком при повному стажі /а.с. 51-53/. Відповідно до розписки від 3.07.2008 року встановлено, що [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 300 доларів США для купівлі автомобіля /а.с. 55/. Відповідно до ст..65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін, враховуючи, що судом в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК України роз'яснялось право сторони заявити клопотання щодо витребування доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом і сторонами не заперечується, що для купівлі автомобіля марки «ЗАЗ 110207», 2006 року випуску, номер шасі (кузов, рама, коляска) [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] між [PERSON] та ЗАТ «АІСЕ України» укладено угоду № № 071543, зобов"язання за якою відповідач виконав. Таким чином , автомобіль було придбано не за спільні кошти сторін , а за отримані від АІСЕ особисто [PERSON] кошти. Жодного доказу про те, що сторони за спільні кошти виконували зобов"язання перед ЗАТ "АІСЕ Україна" і у звязку із цим придбаний автомобіль набув статусу спільного сумісного майна позивачем не надано. Позивачем надано довідку Онуфріївського сектору обслуговування громадян Світловодського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Кіровоградської області від 13.04.2016 року № 29 відповідно до якої встановлено, що вона отримує пенсію в розмірі 1477,41 грн., світлокопію посвідчення ветерана праці серії [NUMBER] та світлокопію трудової книжки [NUMBER], проте дані докази не підтверджують факт, того що саме за спільні кошти сторони сплачували кредит за спірний автомобіль. Разом із тим, відповідач на спростування доводів позивача про те, що автомобіль «ЗАЗ 110207» є спільним майном сторін надав суду розписку про те, що [PERSON] отримано кошти в розмірі 300 долларів, які останній позичав відповідачу для купівлі автомобіля. Враховуючи викладене, оцінюючи в сукупності надані сторонами докази, пояснення сторін та свідків, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надано належних доказів, тобто не доведено, що під час фактично шлюбно - сімейних відносин з [PERSON] ними за спільні сумісні кошти було придбане майно, що вказане у позові, а тому у задоволенні позову в частині визнання автомобіль об'єктом спільної власності та визнання за позивачкою право власності на ? частину автомобіля, необхідно відмовити у зв»язку з його недоведеністю. Висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України по справі 6-148 цс 12 від 12.12.2012 року . Зокрема у правій позиції ВСУ зазначив, що аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сімї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Стосовно клопотання представника позивача про стягнення судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов було задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За змістом ст.ст. 84,88 ЦПК України судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст.79 та ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, є витратами, пов'язаними з розглядом справи. Враховуючи вимоги зазначених вище статтей ЦПК України суд задовольняє клопотання представника позивача про стягнення з відповідача понесених судових витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень, що підтверджується відповідною квитанцією, витягом з угоди про надання правової допомоги та відповідним розрахунком.

Outcome: partial