Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до Комунального підприємства «Кременчуцька міська телерадіокомпанія», Малого колективного підприємства «ВІЗИТ», Кременчуцької міської ради Полтавської області про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, зазначаючи, що 29 листопада 2013 року він, [PERSON], дізнався про те, що Кременчуцька міська Рада Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання прийняла рішення про звільнення його з посади директора Малого колективного підприємства «Візит». Підставою розгляду звільнення 26 листопада 2013 року на сесії міської ради було прийняття 25 листопада 2013 року Апеляційним судом Полтавської області рішення у справі 2/524/1455, яким фактично було залишено в силі рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.09.2013 у справі № 2/524/1455. В рішенні сесії міської ради від 26 листопада 2013 року міститься інформація про те, що це звільнення здійснюється в зв'язку з тим, що в «діях [PERSON] вбачаються винні дії, які дають підстави для втрати до [PERSON], як працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, довір'я з боку власника», але вказані підстави Кременчуцькою міською радою жодним чином у рішенні не обґрунтовані. В пункті 1 рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання вказується, що радою вирішено визнати необхідність звільнення директора МКП «Візит» [PERSON] з 26 листопада 2013 року згідно з пунктом 2) частини першої статті 41 КЗПП України в зв'язку із втратою довір'я до нього з боку власника. В пункті 2 рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання зазначається «визнати необхідність усунення [PERSON] від виконання трудових обов'язків з моменту прийняття рішення 26 листопада 2013 року та зобов'язано [PERSON] (директора КП Кременчуцька міська Телерадіокомпанія») усунути [PERSON] від виконання трудових обов'язків на посаді директора Малого колективного підприємства «Візит». Директором КП «Кременчуцька телерадіокомпанія» [PERSON] 26 листопада 2013 року видано наказ про звільнення, а також в цей же день, було видано наказ про призначення нового директора МКП «Візит» - [PERSON]. Ні з боку директора КП «Кременчуцька телерадіокомпанія» [PERSON] ані з боку новопризначеного директора МКП «Візит» [PERSON] не було вчинено ніяких дій про повідомлення його про звільнення та ознайомлення з наказом про звільнення, крім того не було вчинено жодних дій, які здійснюються адміністрацією під час звільнення, зокрема не проводився повний розрахунок. Трудова книжка не видана. Вважає, що прийняття рішень щодо звільнення з посади директора підприємства є незаконним та прийнятими з численними порушеннями норм чинного законодавства України. Просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства «Кременчуцька телерадіокомпанія» від 26.11.2013 року виданий на підставі рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області від 26.11.2013 року прийняте на XXXVIII сесії міської ради VI скликання про звільнення [PERSON] з посади Директора Малого колективного підприємства «Візит», призначення директора Малого колективного підприємства «Візит» та затвердження статуту Малого колективного підприємства «Візит», поновити [PERSON] на посаді директора МКП «Візит» з 26 листопада 2013 року, судові витрати покласти на Відповідачів. В подальшому свої позовні вимоги збільшив і просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області від 26.11.2013 року прийняте на XXXVIII сесії міської ради VI скликання про звільнення [PERSON] з посади Директора МКП «Візит», призначення директора МКП «Візит» та затвердження статуту МКП «Візит», визнати протиправним та скасувати наказ Комунального підприємства «Кременчуцька телерадіокомпанія» від 26.11.2013 року виданий на підставі рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області від 26.11.2013 року прийняте на XXXVIII сесії міської ради VI скликання про звільнення [PERSON] з посади Директора Малого колективного підприємства «Візит», призначення директора Малого колективного підприємства «Візит» та затвердження статуту Малого колективного підприємства «Візит», судові витрати покласти на Відповідачів. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не прибув, в своїй заяві просив суд справу розглядати без його участі, позовні вимоги підтримав. Представники відповідачів в судове засідання не прибули по невідомим суду причинам, про день, час та місце слухання справи були повідомлені. Дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв'язку, об'єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача слід задовольнити з наступних підстав. Правовідносини, які виникли між сторонами у справі, законодавчо врегульовані наступним чином: У відповідність до ч. 6 ст.43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідність до ст. 2 Кодексу законів про працю України, право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. У відповідність до ст. 2-1 Кодексу законів про працю України, Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин. У відповідність до ч.1 ст. 3 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. У відповідність до ст. 4 Кодексу законів про працю України, законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. У відповідність до ч. 6 ст. 5-1 Кодексу законів про працю України, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Водночас, у відповідність п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірваний з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір'я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу. У відповідність до ч. 1 ст. 43 Кодексу Законів про працю України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У відповідність до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. У відповідності до ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оцінюючи докази по справі у їх сукупності, співставленні між собою та наведеними законодавчими нормами, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 27 червня 1992 року згідно з наказом №1 від 03.01.1992 року позивач [PERSON] був призначений на посаду директора МКП «Візит», у червні 1995 року підприємство на підставі розпорядження виконкому Кременчуцької міської ради № 611-Р від 27.06.1995 року було перейменоване у ПП «ПТК «Візит». Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.09.2013 року, позов комунального підприємства «Кременчуцька міська телерадіокомпанія» до приватного підприємства «Приватна Телекомпанія «Візит», власника підприємства [PERSON], виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, Кременчуцького міського управління юстиції, відділу з питань державної реєстрації виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області за участю третіх осіб: [PERSON], колективного підприємства Кременчуцький техно - торгівельний центр «Електрон» задоволено частково, визнано недійсним розпорядження виконавчого комітету Кременчуцької міської ради № 611-Р від 27.06.1995 року «Про перереєстрацію малого колективного підприємства «Візит», визнано недійсним Статути ПП «ПТК «Візит» від 20.03.1995 року та від 26.10.2007 року, проведено зміни у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців шляхом внесення записів про скасування наступних реєстраційних дій щодо ПП « ПТК «Візит», визнано за КП «КТРК» право власності на 100% корпоративних прав малого колективного підприємства «Візит», визнано КП «КТРК» єдиним засновником (учасником) МКП «Візит», вчинено архівні дії щодо включення до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців МКП «Візит», вчинено реєстраційні дії щодо здійснення державної реєстрації зміни складу засновників(учасників) МКП «Візит». Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 25.11.2013 року, частково скасовано рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо проведення змін у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців шляхом скасування та здійснення реєстраційних дій, вчинення архівних дій відносно приватного підприємства «Приватна Телекомпанія «Візит». В решті рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.09.2013 року залишено без змін. 19 березня 2014 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду кримінальних і цивільних справ було розглянуто касаційні скарги [PERSON], ПП «ПТК «Візит» на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19.09.2013 року та Апеляційного суду Полтавської області від 25.11.2013 року у справі 2/524/1455. За результатами розгляду касаційних скарг прийняте рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду кримінальних і цивільних справ, яким попередні судові рішення скасовані, а в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. Кременчуцька міська Рада Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання прийняла рішення про звільнення [PERSON] з посади директора Малого колективного підприємства «Візит». В рішенні сесії міської ради від 26 листопада 2013 року міститься інформація про те, що це звільнення здійснюється в зв'язку з тим, що в «діях [PERSON] вбачаються винні дії, які дають підстави для втрати до [PERSON], як працівника, який безпосередньо обслуговує грошові та товарні цінності, довір'я з боку власника». В пункті 1 рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання зазначається, що радою вирішено визнати необхідність звільнення директора МКП «Візит» [PERSON] з 26 листопада 2013 року згідно з пунктом 2) частини першої статті 41 КЗПП України в зв'язку із втратою довір'я до нього з боку власника. В пункті 2 рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області на сесії XXXVIII сесії міської ради VI скликання зазначається «визнати необхідність усунення [PERSON] від виконання трудових обов'язків з моменту прийняття рішення 26 листопада 2013 року та зобов'язано [PERSON] (директора КП Кременчуцька міська Телерадіокомпанія») усунути [PERSON] від виконання трудових обов'язків на посаді директора Малого колективного підприємства «Візит». Новим директором МКП «Візит» вже 26.11.2013 року призначено [PERSON] та здійснено відповідні дії в ЄДР про вилучення запису про керівника ([PERSON].) та внесення запису про нового керівника підприємства - [PERSON] Стаття 19 Конституції України зобов'язує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень, та у спосіб, передбачений Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» принцип законності визнано одним із основних принципів при здійсненні місцевого самоврядування. Цими вимогами повинні керуватися і органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи при здійсненні владних управлінських функцій. При прийнятті рішення від 26 листопада 2013 року міська рада розглянула питання без попередження позивача про такий розгляд, у його відсутність без дотримання балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи ([PERSON]), на досягнення яких спрямоване це рішення. Приймаючи оскаржуване рішення Кременчуцька міська рада порушила Регламент Кременчуцької міської ради, чим були порушені права [PERSON] Пунктом 1 частини 5 статті 4 Регламенту Кременчуцької міської ради встановлено, що гласність роботи ради забезпечується доведенням до відома громадськості інформації про план роботи ради. В жодному друкованому органі м. Кременчука, ні на офіційному сайті Кременчуцької міської ради план роботи ради, який би містив порядок денний стосовно звільнення [PERSON] поширена не була, чим порушено принцип гласності діяльності міської ради м. Кременчука. Статтею 32 Регламенту встановлений порядок скликання сесій міської ради, згідно з п. 2 вказаної статті сесія скликається у двотижневий термін, за пропозицією більшості членів виконавчого комітету або не менш як третини депутатів від загального складу ради. Згідно з п. 6 статті 32 рішення про скликання чергової сесії повідомляється депутатам та населенню не пізніш як за 10 днів до сесії, у виняткових випадках - не пізніш як за день до сесії. Пунктом 7 статті 32 встановлено, що інформація про місце і час проведення та про плановий порядок денний засідань ради доводиться секретарем ради до відома кожного депутата, а також оприлюднюється через засоби масової інформації або іншим публічним способом, інформація про засідання міської ради з порядком денним про звільнення [PERSON] з посади директора МКП ПТК «Візит» не була оприлюднена через засоби масової інформації чи іншим публічним способом. Також Кременчуцькою міською радою порушено пункт 43 Регламенту, згідно з яким проекти рішень Кременчуцької міської ради, що підлягають обговоренню, повинні оприлюднюватися відповідно до вимог ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проект рішення, пов'язаний з звільненням позивача та усуненням його від виконання обов'язків директора всупереч вимогам Регламенту та закону не був оприлюднений та доведений до відома позивача та відома громадськості міста Кременчука. В рішенні міськради зазначається, що 19 листопада 2013 року виконавчий комітет отримав листа від директора ПП «ПТК «Візит» [PERSON] за вих. № 286 в якому стверджується, що «Кременчуцька міська рада не має права на майно, а тому не має права користуватися, розпоряджатися, в тому числі здійснювати огляд та інвентаризацію майна». За змістом цього рішення Кременчуцької міської ради від 26.11.2013 року зазначається, що саме 19 листопада 2013 року є для неї датою, з якої начебто виникли підстави для «втрати довіри з боку власника» до [PERSON], як найманого працівника та керівника підприємства. Вже 26 листопада 2013 року сесія міської ради приймає рішення про необхідність звільнення позивача з посади директора та усунення від виконання обов'язків керівника. Таким чином з того моменту, коли «власник» (на його думку) втратив довіру (19 листопада 2013 року) до моменту звільнення на підставі пункту 2) частини першої статті 41 КЗПП України - 26 листопада 2013 року пройшло лише 8 календарних днів, що свідчить про порушення Регламенту Кременчуцької міської ради. Зокрема, порушень при формуванні порядку денного, його затвердженні та розгляду питань порядку денного, які врегульовані Регламентом Кременчуцької міської ради (затв. рішенням сесії міської ради VІ скликання). Згідно з Регламентом проект порядку денного сесії ради формує міський голова не пізніше, як за два тижні до дати початку сесії (стаття 40 Регламенту). Проект порядку денного підлягає затвердженню на початку пленарного засідання сесії (стаття 41). Фактичні ж обставини справи свідчать про те, що міським головою було порушено статтю 40 Регламенту, оскільки питання про звільнення [PERSON] з займаної посади не могло бути затверджене головою міської ради раніше 19 листопада 2013 року, що підтверджується змістом рішення Кременчуцької міської ради від 26.11.2013 року, а тому не могло бути розглянутим раніше, ніж через два тижні після 19 листопада 2013 року. Статтями 25, 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» взагалі не передбачені повноваження сільських, селищних, міських рад приймати рішення про звільнення чи про визнання «необхідності звільнення», усунення від управління та виконання трудових обов'язків керівників приватних підприємств чи малих колективних підприємств, оскільки міська рада не є власником (учасником) ні МКП «Візит» ні ПП ПТК «Візит», жодного відношення до призначення чи звільнення позивача з посади міська рада не має, а тому у вказаному рішенні вбачається пряме незаконне втручання органу місцевого самоврядування у діяльність органів управління самостійних суб'єктів господарювання та вирішення питань звільнення працівників цих підприємств. З 22 листопада 2013 року згідно з наказом № 174/1 від 18.11.2013 року [PERSON] знаходився у щорічній відпустці (за період роботи з 04.01.2012 року по 04.01.2013 року) до 19 грудня 2013 року. Відповідно до частини 3 статті 40 Кодексу законів про працю України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Всупереч вказаній нормі Кодексу законів про працю України на сесії Кременчуцької міської Ради Полтавської області було прийняте протизаконне рішення, яким [PERSON] (директору КП «Кременчуцька телерадіокомпанія») надано вказівку провести звільнення [PERSON] та його відсторонення від роботи. Таким чином, рішення Кременчуцької міської Ради Полтавської області від 26.11.2013 року прийняте на XXXVIII сесії міської ради VI скликання про звільнення [PERSON] з посади Директора Малого колективного підприємства «Візит», призначення директора Малого колективного підприємства «Візит» та затвердження статуту Малого колективного підприємства «Візит», прийняте з грубим порушенням норм діючого законодавства України, яке регулює питання трудового права України, права власності, а також з грубим порушенням ст. 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Як зазначалося в рішенні Кременчуцької міської ради від 26.11.2013 року керівнику КП «Кременчуцька телерадіокомпанія» [PERSON] надано вказівку звільнити [PERSON] з посади директора МКП «Візит». В той же день у Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців було зареєстровано інформацію про те, що директором та підписантом МКП «Візит» є [PERSON] Вказане дає всі підстави вважати, що директором КП «Кременчуцька телерадіокомпанія» [PERSON] 26 листопада 2013 року було видано наказ про звільнення позивача [PERSON], а також в цей же день, було видано наказ про призначення нового директора МКП «Візит» - [PERSON]. Ні з боку директора КП «Кременчуцька телерадіокомпанія» [PERSON] ані з боку новопризначеного директора МКП «Візит» [PERSON] не було вчинено ніяких дій про повідомлення позивача про звільнення та ознайомлення його з наказом про звільнення, крім того не було вчинено жодних дій, які здійснюються адміністрацією під час звільнення, зокрема не проводився повний розрахунок. Відповідачами було порушено процедуру звільнення, зокрема в порушення ст. 47 КЗпП України не ознайомили [PERSON] в день видачі наказу про звільнення із вказаним наказом, та не видано в день звільнення належно оформлену трудову книжку та не проведено з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 235 ч.4 Кодексу законів про працю України передбачено що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Не можуть бути звільнені на підставі п. 2 ст. 41 КЗпП України, тобто у в зв'язку з втратою довір'я до них, працівники, які мають відношення до грошових чи матеріальних цінностей, але не пов'язані з їх безпосереднім обслуговуванням. В Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року роз'яснено, що звільнення з підстав втрати довір'я суд може визнати обгрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т.п.) вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір'я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). При встановленні у передбаченому законом порядку факту вчинення працівниками розкрадання, хабарництва і інших корисливих правопорушень ці працівники можуть бути звільнені з підстав втрати довір'я до них і у тому випадку, коли зазначені дії не пов'язані з їх роботою. В пункті 28 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачається: при розгляді справ про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 2 ст.41 КЗпП, судам слід враховувати, що розірвання трудового договору з цих підстав не є заходом дисциплінарного стягнення і тому вимоги статей 148, 149 КзпП про строк і порядок застосування дисциплінарних стягнень на ці випадки не поширюються. Разом з тим при вирішенні справ про звільнення з цих підстав суди мають брати до уваги відповідно час, що пройшов з моменту вчинення винних дій, наступну поведінку працівника і інші конкретні обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Пункт 2 ст. 41 Кодексу законів про працю надає право власникові чи уповноваженому ним органу право розірвати трудовий договір у разі вчинення працівником винних дій, що дають підставу для втрати до нього довіри з боку власника або уповноваженого ним органу. На цій підставі можуть бути звільнені з роботи лише особи, які безпосередньо обслуговують грошові або товарні цінності. Товар у розумінні п. 2 ст. 41 КЗпП - це матеріальні цінності, що прийняті на зберігання, що зберігаються на складі, що відпускаються зі складу, з торгового залу, іншого сховища. Згідно п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 року безпосереднім обслуговуванням грошових і товарних цінностей є їх прийняття, збереження, транспортування, розподіл тощо. Ключовими словами, що відображають розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей, - є "прийняття" і "збереження". Звідси слід зробити висновок про те, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, - це особи, які одержують їх під звіт. При незаконному звільненні [PERSON] не звернули уваги, що останній безпосередньо не обслуговував грошові та товарні цінності, що є ключовим моментом при звільненні працівника за п. 2 ст. 41 КЗпП. Втрата довіри може бути обумовлена лише винними діями працівника, які він зробив усвідомлено або з необережності, що дає підставу роботодавцю не довіряти такому працівникові. Як правило, такі дії мають корисливий характер. Це крадіжки цінностей, використання їх у своїх особистих цілях, порушення правил торгівлі, відпуск товарів у борг, порушення правил зберігання матеріальних цінностей, допущення недостачі або надлишків товарів, халатне відношення до роботи тощо. При цьому Відповідачі при звільненні [PERSON] не довели і факт порушення, і вину працівника. При звільненні працівника з підстав втрати довір'я до нього власнику або уповноваженому ним органу необхідно дотримуватись вимог статті 43 КЗпП України. Положеннями цієї статті визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з'явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Звернення до профспілкового органу з метою отримання згоди на звільнення [PERSON] з посади директора МКП «Візит» не здійснювалися, не перевірялось, членом яких первинних профспілкових організаціях є Позивач. Відповідно до статті 235 КЗПП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються, зокрема, позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги у повному обсязі, а позивач сплатив судовий збір при зверненні до суду, то з відповідачив Комунального підприємства «Кременчуцька міська телерадіокомпанія» та Кременчуцької міської ради Полтавської області на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню по 121,90 грн. з кожного у відшкодування судового збору.

Outcome: approved