Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що 05.12.1991 року між ними було укладено шлюб. Від шлюбу вони мають дитину - [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що за час шлюбу 16.12.1998 року за спільні кошти подружжя було придбано трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 57.4 кв.м., в тому числі жила площа 39.8 кв.м., власником якої вказаний відповідач, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 16.01.1998 року, що був зареєстрований на Київській Універсальній біржі та зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації, про, що 19.01.1998 року здійснено запис в реєстраційній книзі під № 940. Для купівлі вказаної спірної квартири були використані кошти отримані позивачем від продажу квартири, яка належала позивачу на підставі договору дарування. Позивач зазначає, що 06.08.2013 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Оскільки квартира зареєстрована на ім"я відповідача, позивачач з відповідачем не можуть домовитись про порядок поділу їх спільного майна, позивач просить суд, оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу за їх спільні кошти, а тому є об"єктом спільної сумісної власності, здійснити її поділ. 03.12.2018 року протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено суддю Величко Т.О. 10.12.2018 року Ухвалою судді відкрито провадження у справі. Позивач та її Представник в судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити посилаючись при цьому на обставини справи, викладені в позовній заяві. Відповідач та його представник з"явилися в судове засідання, просили відмовити у задоволенні позову та застосувати строк позовної давності. 27.02.2019 року, через канцелярію суду направив до суду відзив, посилаючись на те, що позивач стверджує, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя, однак кошти для купівлі квартири належали особисто відповідачеві, які він отримав від своєї матері [PERSON], внаслідок продажу її квартири. Відповідно, як вважає відповідач, квартира не належить до спільної сумісної власності, оскільки набуте за час шлюбу, але за кошти, які належать одному з подружжя особисто. Крім того, відповідач вказує, що позивач з 2007 року і до сьогоднішнього дня не проживала у спірній квартирі, тобто не здійснювала жодних фактичних дій для поліпшення технічного та експлуатаційного стану квартири, про що свідчить Акт про не проживання від 24.10.2018 року. Такоє, відповідач вказує, що позивач на основі договору дарування від 11.02.2011 року оримала в 2011 році від родичів двокімнатну квартиру, проживає в зазначеній квартирі х 2007 року і до сьогодні, але реєстрацію місця проживання зі спірної квартири на адресу фактичного проживання не змінила. Відповідач вважає, що пропущенні строки позовної давності позивачем, оскільки в 2014 році він разом з сином [PERSON] винесли з квартири піаніно та інші речі позивача, відповідач відразу змінив замок на дверях квартири, повідомивши про це сина та позивача, цим не він перешкоджав позивачу вільно користуватись спірною квартирою, втім позивач з 2014 року за захистом своїх прав до суду не зверталась. 19.03.2019 року позивач у судовому засіданні надала відповідь на відзив, де вказала, що вважає заперечення викладені у відзиві безпідставними, оскільки твердження, що квартира придбана за кошти отримані матір"ю відповідача не відповідають дійсності, оскільки [ADDRESS] була придбана за спільні кошти подружжя та продана відповідачем в період шлюб та відповідно також була об"єктом спільної сімісної власності подружжя. Щодо твердження про подаровану квартиру, то так твердження є такими, що не відповідають дійсності та не підтверджені жодним доказом. Щодо твердження про пропуск строків, позивач вказує, що після розірвання шлюбу позивач та відповідач хоча і роз"їхались, проте спілкувались, оскільки мають спільного сина. В 2018 році відповідач почав наголошувати під час спідкування, про те, що спірна квартира його та позивач немає на неї ніяких прав, на звернення позивача добровільно повернути їй частину в спільному майні подружжя, позивач отримала відмову. Позивач дізналась про поршуення її права на майно відповідачем, лише в 2018 році після зверення відповідача із пощовом про визнання її такою, що втратила право користування квартирою, а отже строк позовної давності не порушений. Вислухавши пояснення позивача представника позивача, відповідача та його представника, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази,

Outcome: approved