Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У березні 2013 року [PERSON] звернулась до Подільського районного суду м. Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Київобленерго», третя особа - експлуатаційна дільниця Васильківського РП ПАТ «Київобленерго», про зобов'язання вчинити дії та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власницею двокімнатної квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстром № 3285, а також витягом про реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно від 20.08.2003 року. З моменту вселення у вказане житло у 2002 році вона користувється електроенергією, яка надається відповідачем, та регулярно сплачує вартість спожитої електроенергії на підставі фактично знятих розрахункових показників приладу обліку (лічильника). У 2003 року позивачем було укладено договір про користування електричною енергією побутовим споживачем, дія якого закінчилась 11.11.2007 року. Починаючи з січня 2003 року, не дивлячись на те, що лічильник знаходиться поза межами її житла на сходовій клітині і постійно може перебувати під контролем співробітників відповідача, позивач стала отримувати усні погрози про відключення електроенергії з надуманих, на її думку, підстав, нібито тому, що вона нерегулярно здійснює оплату за спожиту електроенергію, при цьому точна сума заборгованості не була озвучена. Крім того, жодних офіційних попереджень про відключення електроенергії за несплату вартості спожитої електроенергії від відповідача вона жодного разу не отримувала. Як вважає позивач, вона взагалі за її підрахунками за період 2009-2012 років переплатила відповідачу за електроенергію в обсязі 3,5 тис. кВт. На її чисельні усні та письмові звернення з цього приводу на адресу відповідача та прохання укласти з нею новий договір про користування електричною енергією, здійснити перерахунок фактично спожитої електроенергії за 2009-2012 роки, вона отримує звичайні відписки. Відповідно до листа відповідача від 26.12.2012 року № 07/230/4004 за адресою: [ADDRESS], 15.11.1999 року було укладено договір про користування з гр. [PERSON], який в паперовому варіанті не зберігся, в білінговій системі відповідача на ім'я [PERSON] відкрито особовий рахунок [NUMBER], нарахування за спожиту електроенергію за вказаною адресою проводиться на підставі фактично знятих показників приладу обліку, на особовому рахунку [NUMBER] є борг за використану електроенергію, який виник в результаті систематичної несплати за використану електроенергію. На думку [PERSON], викладене у листі відповідача не відповідає дійсності і легко спростовується простою математичною дією складання цифр, сплачених нею коштів за спожиту електроенергію за виставленими рахунками та показниками фактично спожитої кількості електроенергії на її лічильнику. Посилаючись на викладене вище та норми закону, позивач просила суд: визнати дії (бездіяльність) відповідача по відмові в укладанні з нею договору про користування електричною енергією та здійсненню перерахунку сплати вартості нею за спожиту електроенергію за період 2009-2012 років незаконними та такими, що порушують права споживача; зобов'язати відповідача укласти з нею новий договір про користування електричною енергією та здійснити перерахунок фактично спожитої нею, як власником квартири [ADDRESS], електроенергії за 2009-2012 роки; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.; стягнути судові витрати з відповідача, а також зобов'язати відповідача компенсувати їй витрати, пов'язані зі зверненням до суду. В подальшому позивач збільшила розмір своїх позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач у березні 2013 року, коли ще була зимова погода, відключив її від електроенергії. Крім того, позивач вважала, що відповідач повинен відшкодувати їй спричинену майнову шкоду за незаконне відключення електроенергії з 26.03.2013 року по 26.05.2013 року у сумі 3 663,80 грн., що відповідає двократному розміру вартості середньомісячного використання електричної енергії згідно з показниками лічильника в обсязі 1 465 кВт/год. за два місяці (915,95 х 2 = 1 831,90 грн.). З огляду на вказане позивач остаточно просила суд: визнати дії (бездіяльність) відповідача по відмові в укладанні з нею договору про користування електричною енергією та здійсненню перерахунку сплати вартості нею за спожиту електроенергію за період 2009-2013 років, а також відключення електропостачання її квартири незаконними та такими, що порушують права споживача; зобов'язати відповідача провести звірку взаєморозрахунків між позивачем та відповідачем, а також скласти відповідний акт звірки цих взаєморозрахунків, здійснити перерахунок фактично спожитої нею, як власником квартири [ADDRESS], електроенергії за 2009-2013 роки, укласти з нею новий договір про користування електричною енергією та підключити незаконно відключене електропостачання до квартири [ADDRESS]; стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 3 000 грн. та майнову шкоду в розмірі 3 663,80 грн.; стягнути судові витрати з відповідача, а також зобов'язати відповідача компенсувати їй витрати, пов'язані зі зверненням до суду. Відповідно до ухвали Подільського районного суду м. Києва від 12.06.2013 року дану справу було передано за підсудністю на розгляд Києво-Святошинського районного суду Київської області. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2013 року дану справу було прийнято до провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05.08.2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10.10.2013 року, у задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 року вказані судові рішення були скасовані, а справу було направлено на новий розгляд до суду першої інстанції з тих мотивів, що місцевий суд не з'ясував жодної обставини з тих, які відносяться до предмета доказування, а саме: не встановлено обсягів електричної енергії, спожитої позивачкою у відповідний обліковий період; тариф, який підлягав застосуванню для визначення розміру періодичного платежу; розміру платежу, який підлягав оплаті і розмір, який фактично сплачений позивачкою; обставини про направлення відповідачем попередження про відключення електричної енергії та про отримання його позивачкою. Позивач в судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача та третьої особи (з огляду на те, що відповідно до Статуту відповідача його районні підрозділи не мають статусу юридичних осіб, а отже, являються його складовими частинами) в судове засідання теж з'явився, проти задоволення позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, вказуючи на те, що кожного разу під час внесення до бази даних фактичних показів приладу обліку споживача проводиться автоматичне коригування виставлених кіловат-годин за період між двома останніми зафіксованими показами у відповідності до фактичного споживання, вказане коригування відображено в графі «перерахунки з попередніх періодів», це дає можливість проведення точних розрахунків по оплаті за електроенергію, оплата коригується в залежності від фактичних споживання електроенергії і виставляється в рахунках як середньомісячне споживання. Всі оплати за використану електроенергію в поточному місяці споживач має можливість прослідковувати, вони відображаються в наступному за розрахунковим, розрахунку в графі «оплата після попереднього розрахунку». Покази лічильника споживача [PERSON] регулярно вносяться на особовий рахунок. Як стверджує представник відповідача, нарахування за використану електроенергію проводяться вірно, згідно з фактичними показами лічильника. Заборгованість за використану електричну енергію за адресою позивача виникла в результаті нерегулярної сплати та недоплати за використану електроенергію. Застосування до споживача [PERSON] тарифу на електроенергію як населенню, яке проживає у міських населених пунктах, обумовлене тим, що в селищах міського типу, яким являється смт. Дослідницьке, для розрахунків плати за використану електричну енергію застосовується тариф для міського населення. Як вважає представник відповідача, виникнення у позивача оспорюваної заборгованості за спожиту електроенергію викликане протиправною поведінкою самого споживача. Вислухавши думку сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власницею квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 01.11.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області [PERSON] за реєстром № 3285, а також витягом про реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно від 20.08.2003 року. 12.11.2003 року між сторонами було укладено договір про користування електричною енергією побутовим споживачем. 23.09.2012 року позивач звернулась до відповідача з проханням надати роз'яснення, хто приходив до неї відключати її квартиру від електропостачання та чому, а також здійснити перерахунок в оплаті за спожиту електроенергію. Листом № 07/230/3299 від 23.10.2012 року відповідач повідомив позивача, що кожного разу під час внесення до бази даних фактичних показів приладу обліку споживача проводиться автоматичне коригування виставлених кіловат-годин за період між двома останніми зафіксованими показами у відповідності до фактичного споживання, вказане коригування відображено в графі «перерахунки з попередніх періодів», це дає можливість проведення точних розрахунків по оплаті за електроенергію, оплата коригується в залежності від фактичних споживання електроенергії і виставляється в рахунках як середньомісячне споживання. Всі оплати за використану електроенергію в поточному місяці споживач має можливість прослідковувати, вони відображаються в наступному, за розрахунковим, рахунку в графі «оплата після попереднього розрахунку». За період 2009-2012 років з моменту установлення нового лічильника НІК-2102-02(6.1/5-60) до електронної бази даних підприємства на особовий рахунок позивача інформація про фактичні покази лічильника вносилась 31 раз. Також відповідач повідомив позивачу, що заборгованість за використану електричну енергію за адресою позивача виникла в результаті нерегулярної сплати та недоплати за використану електроенергію, а також тарифи з 01.02.2011 року на відпуск електроенергії населенню, яке проживає у міських населених пунктах, та контакти Кол-центру ПАТ «Київобленерго», який отримує та обробляє всі вхідні дзвінки, інформує та консультує споживачів з питань якості електричної енергії, послуг, пов'язаних з постачанням, цін (тарифів), порядку оплати за надані послуги, умов та режимів споживання електричної енергії тощо. 06.12.2012 року позивач звернулась до голови НКРЕ України з проханням роз'яснити їй, чому для неї встановлені тарифи для міських жителів, а не сільських, що необхідно для того, щоб відповідач виконав перерахунок за спожиту нею електроенергію за останні 3 роки. На вказане звернення позивач отримала листа № 2578/26/27-12 від 17.12.2012 року, в якому було вказано, що відповідь вона отримає до 24.01.2013 року після отримання від відповідача відповідних матеріалів та опрацювання інформації. Відповідно до листа відповідача від 26.12.2012 року № 07/230/4004 в селищах міського типу для розрахунків плати за використану електричну енергію використовується тариф для міського населення, смт. Дослідницьке Васильківського району Київської області відноситься до міського поселення, за адресою: [ADDRESS], 15.11.1999 року було укладено договір про користування з гр. [PERSON], який в паперовому варіанті не зберігся, в білінговій системі відповідача на ім'я [PERSON] відкрито особовий рахунок [NUMBER], нарахування за спожиту електроенергію за вказаною адресою проводиться на підставі фактично знятих показників приладу обліку, на особовому рахунку [NUMBER] є борг за використану електроенергію, який виник в результаті систематичної несплати за використану електроенергію. Листом НКРЕ № 138/26/27-13 від 24.01.2013 року було повідомлено позивача про те, що для населення смт. Дослідницьке застосовуються тарифи для міського населення відповідно до вимог законодавства, рекомендовано їй звернутись до відповідача щодо проведення звірки спожитої та сплаченої електричної енергії та надати копії сплачених рахунків, після цього енергопостачальник має провести з нею звірку показників та відповідність сплачених рахунків показникам лічильника та скласти акт звірки розрахунків, у разі встановлення заборгованості енергопостачальник має видати платіжний документ на оплату боргу. Згідно з наявною у матеріалах справи копією корінця позивач 15.02.2013 року отримала попередження № 9496315673, де було зазначено суму заборгованості та іншу інформацію, показник на дату вручення попередження - 29 167 кВт. Копію самого попередження з повним змістом суду надано не було. 26.03.2013 року квартиру позивача було відключено від мережі електропостачання. Листом № 248 від 08.04.2013 року відповідач повідомив позивача про те, що електропостачання до її квартири 26.03.2013 року припинено у зв'язку з порушенням нею термінів сплати за спожиту електроенергію, для відновлення електропостачання позивачу було запропоновано оплатити заборгованість та витрати на повторне підключення. З огляду на копії квитанцій позивач у спірний період сплачувала за споживання електричної енергії відповідачу, проте в деяких квитанціях розмір оплати був менший за розмір оплати, визначений відповідачем, а також не співпадали обсяги спожитої електроенергії, визначені відповідачем та позивачем. Відповідно до рахунку за електроенергію № 8450729614 за квітень 2013 року від 26.04.2013 року розрахована сума до сплати позивачу за спожиту електроенергію - 1 935,16 грн. при показниках лічильника 31 156 кВт. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Частинами 1-3 ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У ст. 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. У відповідності до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Статтею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Зважаючи на п.п. 3, 4, 6 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов'язаний: підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором; надавати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості. Як визначено у ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електроенергетику»: енергія - електрична чи теплова енергія, що виробляється на об'єктах електроенергетики і є товарною продукцією, призначеною для купівлі-продажу; енергопостачальники - учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту; споживачі енергії - суб'єкти господарської діяльності та фізичні особи, що використовують енергію для власних потреб на підставі договору про її продаж та купівлю. Частиною 2 ст. 25 Закону України «Про електроенергетику» визначено, що захист прав споживачів електричної енергії, а також механізм реалізації захисту цих прав регулюються цим Законом, законами України "Про захист прав споживачів", "Про захист економічної конкуренції", "Про енергозбереження", іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. У ч.ч. 1, 2 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об'єднання в громадські організації споживачів (об'єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Згідно з п. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією, і укладається на три роки. З огляду на п. 24 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, у разі застосування безготівкової форми оплати та планових платежів енергопостачальник періодично (згідно з умовами договору) проводить перерахунок за фактично спожиту електричну енергію та надає споживачу рахунок. Відповідно до п. 27 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, у разі несплати за спожиту електричну енергію протягом 10 днів після терміну, зазначеного у договорі чи платіжному документі, та неотримання енергопостачальником повідомлення про оплату на 20 день споживачу надсилається попередження про відключення електричної енергії. У разі несплати за спожиту електричну енергію на 30 день після отримання споживачем попередження енергопостачальник має право відключити споживача від електричної мережі. Забороняється відключення споживачів перед вихідними та святковими днями. З огляду на п. 35 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, енергопостачальник має право відключити споживача у разі: порушення термінів сплати за спожиту електричну енергію у порядку, визначеному пунктом 27 цих Правил, або порушення умов договору про реструктуризацію заборгованості. Згідно з пп. 5 п. 41 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, споживач електричної енергії має право на отримання електричної енергії, якісні характеристики якої визначені державними стандартами. У п. 44 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, передбачено, що у разі тимчасового припинення електропостачання з вини енергопостачальника він несе відповідальність згідно з умовами договору у розмірі двократної вартості недовідпущеної споживачу електричної енергії. Зважаючи на Тарифи на електроенергію, що відпускається населенню та населеним пунктам, затверджені Постановою НКРЕ від 10.03.1999 року № 309 (чинної до 01.05.2012 року), розмір тарифів на електроенергію залежав в тому числі і від того, сільським чи міським являється населення, якому ця електроенергія відпускається. Відповідно до п. 2.1 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого Постановою НКРЕ від 23.04.2012 року № 498 (набрало законної сили 01.05.2012 року), для цілей цього Порядку населення за місцем проживання розподіляється на міське та сільське. До міського населення відносяться особи, які проживають у міських поселеннях (міста, селища міського типу), до сільського населення - особи, які проживають у сільській місцевості (селища, села). Згідно з Положенням про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою УРСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 12.03.1981 року № 1654-Х, до міських населених пунктів належать міста республіканського, обласного, районного підпорядкування і селища міського типу, до сільських - села і селища незалежно від їх адміністративної підпорядкованості. У відповідності до рекомендацій, зазначених у п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з абз. 2 п. 5 цієї ж Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 9 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. З огляду на рекомендації, висвітлені у п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», при вирішенні вимог споживачів про відшкодування на підставі ст.24 Закону моральної шкоди суди повинні виходити з роз'яснень, які Пленум Верховного Суду України дав у постанові від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Зважаючи на думку, зазначену у п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», вирішуючи справи про захист прав споживачів, суди мають виходити з того, що відповідно до ст.4 Закону держава: забезпечує громадянам захист їх інтересів як споживачів; надає можливість вільного вибору товарів (робіт, послуг) та набуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час вибору й використання товарів (робіт, послуг) відповідно до їх потреб; гарантує придбання або одержання іншими законними способами товарів (робіт, послуг) в обсягах, що забезпечують рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я та життєдіяльності. Встановлений Законом перелік прав, якими користуються споживачі, не є вичерпним. Законодавчими актами і договорами, які не суперечать Закону, можуть бути передбачені й інші права споживачів та зобов'язання продавців, виготівників, виконавців. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Висновки і мотиви, з яких скасовані рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Зважаючи на зміст ст.ст. 1, 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та те, що відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 4 від 11.01.2006 року до типового договору про користування електричною енергією вносились зміни, відповідач був зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем новий договір з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з вище згаданим типовим договором. Доказів того, що відповідач розробив вказаний договір та надіслав його для укладання позивачу або вжив інших заходів для цього, а позивач ухилилась від укладання даного договору, суду не було надано. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що вимога позивача в цій частині повинна бути задоволена, так як така бездіяльність відповідача є незаконною, оскільки саме він повинен розробити договір. З огляду на задоволення вимоги [PERSON] про визнання незаконними дій (бездіяльності) відповідача по відмові в укладанні з нею договору про користування електричною енергією суд вважає за необхідне задовольнити і її вимогу про зобов'язання відповідача укласти з нею новий договір, що відповідає змісту п. 5 ст. 16 ЦК України та п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Як визначено Верховним судом України в Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (2009 - 2012 рр.) від 01.02.2013 року, у статтях 60, 61 ЦПК України встановлені правила звільнення сторони від доказування та розподілу доказування між сторонами. Згідно з положенням, передбаченим ст. 60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. При вирішенні спорів про захист прав споживачів слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові). Зважаючи на викладену вище позицію Верховного суду України, вимоги ст. 614 ЦК України, а також на висновки і мотиви, викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.12.2013 року, якою було скасовано попередні судові рішення у даній справі, під час нового розгляду справи відповідач повинен був довести: що обсяги електричної енергії, спожитої позивачкою у спірний обліковий період відповідають тим обсягам, які були взяті відповідачем при розрахунку плати за використану електроенергію; що при визначенні розміру періодичного платежу для позивача було застосовано належний тариф; що розмір платежу, який фактично був сплачений позивачкою, дійсно є меншим за розмір платежу, який підлягав оплаті відповідно до обсягів фактично спожитої електроенергії та тарифів, встановлених для позивача відповідно до вимог чинного законодавства; що відповідачем відповідно до вимог закону було направлено позивачу попередження про відключення електричної енергії і що вказане попередження було отримано нею. Відповідно до проголошеного ст. 10 ЦПК України принципу змагальності сторін у цивільному судочинстві суд не в праві з власної ініціативи витребовувати докази на підтвердження вище перелічених обставин. Тобто, з урахуванням зазначеного та того, що відповідачем не було надано обґрунтованого розрахунку заборгованості позивача за використану електроенергію в оспорюваному періоді, що б спростовувало її твердження про відсутність боргу, а також того, що в справі наявні копії кінцевих розрахункових документів, які містять різні обсяги спожитої позивачем електроенергії, невизнання самим позивачем зазначених у квитанціях відповідачем обсягів спожитої електроенергії, суд вважає правомірною вимогу [PERSON] про визнання незаконними дій (бездіяльності) відповідача по відмові в здійсненні перерахунку сплати вартості нею за спожиту електроенергію за період 2009-2013 років. З огляду на задоволення вимоги [PERSON] про визнання незаконними дій (бездіяльності) відповідача по відмові в здійсненні перерахунку суд вважає за необхідне задовольнити і її вимогу про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок фактично спожитої позивачем електроенергії за 2009-2013 роки, що з огляду на наявні в справі копії кінцевих розрахункових документів, які містять різні обсяги спожитої позивачем електроенергії, не виключає скасування заборгованості або її зміну як в бік зменшення, так і в бік збільшення. Твердження позивача щодо незаконного застосування до неї тарифів за споживання електроенергії для міського населення не відповідають вимогам законодавства, оскільки вона проживає в населеному пункті Дослідницьке, яке має статус селища міського типу, тобто з огляду на п. 2.1 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого Постановою НКРЕ від 23.04.2012 року № 498, та Положення про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою УРСР, затверджене Указом Президії Верховної Ради УРСР від 12.03.1981 року № 1654-Х, відноситься до міського населеного пункту. У зв'язку із задоволення вимог позивача про здійснення перерахунку фактично спожитої нею електроенергії за 2009-2013 роки суд вважає безпредметною вимогу [PERSON] щодо зобов'язання відповідача провести звірку взаєморозрахунків між ними, а також скласти відповідний акт звірки цих взаєморозрахунків, оскільки за своєю природою дані дії і так повинні бути складовими процедури перерахунку спожитої електроенергії. Окрім цього, так як відповідачем, як вже було зазначено, не було надано доказів того, що відповідно до п. 27 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, ним після неотримання повідомлення про оплату з боку позивача за послуги електропостачання було направлено їй на 20 день попередження про відключення електричної енергії і що вказане попередження було отримано нею, що давало б право відповідачу на 30 день після отримання позивачем попередження відключити її, як споживача, від електричної мережі, суд вважає, що відключення квартири позивача від електричної мережі було неправомірним, а тому задовольняє вимоги [PERSON] в цій частині і зобов'язує відповідача підключити електропостачання до квартири [ADDRESS], що належить позивачу. Копію наявного в матеріалах справи корінця про отримання позивачем 15.02.2013 року попередження № 9496315673, де було зазначено суму заборгованості та іншу інформацію, показник на дату вручення попередження - 29 167 кВт, суд не може прийняти як доказ законності відключення квартири позивача від електромережі, оскільки не було надано копії вказаного попередження, з якого б можна було встановити повний та точний зміст попередження. У зв'язку з тим, що судом не було встановлено фактів дотримання законної процедури відключення позивача від електромережі, суд вважає, що діями відповідача було порушено гарантоване позивачу, як споживачу, право на отримання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про заборгованість, отримання якої позивачем могло попередити відключення її квартири від електромережі, що завдало моральної шкоди [PERSON] Квитанції та листи відповідача, які надсилались позивачу, суд не вважає джерелами достатньої інформації, оскільки в них в недоступній формі висвітлено позивачу причини виникнення заборгованості, її розгорнутий розрахунок та її законодавче обґрунтування. З урахуванням принципів розумності, співмірності та справедливості суд оцінює моральну шкоду, завдану діями відповідача позивачу, в розмірі 1 000 грн. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача на її користь майнової шкоди, то суд вважає їх передчасними, оскільки визначити необхідну для цього вину відповідача у даному випадку можна буде лише за результатами здійснення перерахунку фактично спожитої [PERSON] електроенергії за 2009-2013 роки у разі встановлення необґрунтованості вимог відповідача щодо погашення заборгованості позивача перед ним. А отже, суд вважає за необхідне позов задовольнити лише в частині: визнання незаконними дій (бездіяльності) відповідача; зобов'язання відповідача укласти з позивачем новий договір про користування електричною енергією, здійснити перерахунок фактично спожитої позивачем електроенергії та підключити незаконно відключене електропостачання до квартири позивача; стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 1 000 грн. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позовних вимог [PERSON], яка при подачі позову була звільнена від сплати судового збору на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», у частині, що стосується вимог немайнового характеру, суд стягує з відповідача судовий збір у розмірі 114,70 грн. Зважаючи на вищенаведене та рекомендації, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та Постанові Пленуму Верховного суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», відповідно до ст.ст. 3, 15, 16, 22, 23, 614, 714, 1166, 1167 ЦК України, ст.ст. 1, 19, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст.ст. 1, 25, 26 Закону України «Про електроенергетику», ст.ст. 1, 4, 5, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3, 24, 27, 35, 41, 44 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.1999 року № 1357, Постановою НКРЕ від 10.03.1999 року № 309, п. 2.1 Порядку застосування тарифів на електроенергію, затвердженого Постановою НКРЕ від 23.04.2012 року № 498, Положенням про порядок вирішення питань адміністративно-територіального устрою УРСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради УРСР від 12.03.1981 року № 1654-Х, ст.ст. 3, 4, 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215, 218, 338 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial