Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

15 квітня 2019 року до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява [PERSON] , представник позивача - [PERSON] , до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області, про надання дозволу на тимчасовий в"їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона з відповідачем [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах, у встановленому законом порядку шлюб між ними зареєстрований не був. [INFO] в них народилася донька - [PERSON] . На даний час фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені, однією сім"єю вони не проживають. Позивач разом з дитиною проживає на тимчасово не підкнтрольній државний владі України території за адресою: [ADDRESS] . Позивач працює вчителем начальних класів в Муніципальній загальноосвітній установі "Школа № 84 міста Донецька", її донька з 2018 року навчається у цьому навчальному закладі. Відповідач життям дитини майже не цікавиться, не несе витрат на її утримання та не виконує обов`язків по її вихованню. Майже щомісяця позивач з дочкою виїжджають на підконтрольну державній владі України територію для спілкування з бабусею та дідусем [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] . До цього часу відповідач неодноразово надавав дозвіл на перетин дитиною у супроводі позивача лінії розмежування, востаннє відповідач надав дозвіл 02 серпня 2017 року строком на 2 роки, тобто до 02 серпня 2019 року. На даний час відповідач відмовляється надавати позивачу такий дозвіл. В зв"язку з чим позивач звернулася до суду та просить надати дозвіл на тимчасовий в`їзд/виїзд неповнолітньої дитини [PERSON] , 2012 року народження у її супроводі на тимчасово окуповану територію України без згоди та супроводу батька на час дії ООС на території окремих районів Донецької та Луганської областей. 10 вересня 2019 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла уточнена позовна заява, в якій позивач просить надати дозвіл її малолітній дочці на тимчасовий в"їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію України (Донецька та Луганська області) у супроводі матері без згоди та супроводу батька строком на три роки (а.с. 92-93). Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] , належним чином повідомлені про час та місце розгляд справи, в судове засідання не прибули, позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, справу розглянути без їх участі, про що суду надали відповідну заяву (а.с. 105). Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до вимог ст. 1-1 ЗУ «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» (а.с.102), в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі та відзив на позовну заяву суду не надав. Третя особа: орган опіки та піклування Великоновосілківської районної державної адміністрації Донецької області було повідомлено про дату, час та місце розгляду справи судом; заінтересованою особою не направлено свого представника для участі в судовому засіданні, подано заяву про розгляд справи без участі такого представника; заперечень проти задоволення заяви заінтересованою особою висловлено не було (а.с. 90). Ухвалою суду від 27 вересня 2019 року прийнято рішення про проведення заочного розгляду справи. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши такі фактичні дані та відповідні їм правовідносини, зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засідання встановлено, що згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 19 травня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петровського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 313, батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] є позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с. 9). [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах, шлюб між ними у встановленому законом порядку зареєстрований не був. На даний час фактичні шлюбні відносини між позивачем та відповідачем припинені. Згідно копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06 березня 2002 року Великоновсілківським РВ УМВС України в Донецькій області (а.с.10-11), [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження місця свого перебування в теперішній час та місця знаходження дитини позивачкою надано суду довідку Кіровського РВ ДГУ МВС так званої ДНР від 07 червня 2017 року, яка містить інформацію, що позивач [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). З наданих позивачем довідок № 124/01-10 та 125/01-10 від 01 квітня 2019 року, наданих директором Муніципального загальноосвітнього закладу "Школа № 84 м. Донецька" відділу освіти адміністрації Петровського району так званої ДНР вбачається, що позивач [PERSON] з 01 вересня 2015 року працює у зазначеному закладі на посаді вчителя начальних класів, її малолітня донька [PERSON] , [INFO] , є ученицею першого класу Муніципального загальноосвітнього закладу "Школа № 84 м. Донецька" (а.с. 16, 17). Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» м. Донецьк Донецької області є населеним пунктом, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, "Loizidou v. Turkey", "Cyprus v. Turkey"), а також Молдови та Росії (зокрема, "Mozer v. the Republic of Moldova and Russia", "Ilascu and Others v. Moldova and Russia"), ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й ЄСПЛ. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, &92). У Постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17 зазначено, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. При цьому, у виняткових випадках, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Враховуючи наведене, вирішуючи питання щодо допустимості та належності зазначених доказів, суд приймає до уваги досліджені у судовому засіданні копію адресної довідки, довідки Муніципального загальноосвітнього закладу "Школа № 84 м. Донецька", які хоч і не є офіційними документами, що створюють самі по собі правові наслідки, однак у сукупності із копією паспорта позивачки, копією свідоцтва про народження дитини, можуть слугувати джерелом тих фактичних даних, які дають суду можливість дійти висновку, що позивачка з дитиною дійсно проживають в м. Донецьку Донецької області. З наданої позивачем копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 06 березня 1986 року, актовий запис № 6 (а.с. 12), вбачається, що батьками позивача [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Батьки позивача: [PERSON] та [PERSON] , зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , разом з ними у зазначеному будинку зареєстровані також позивач [PERSON] та її дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою № 82 від 07 березня 2019 року, виданої Комарською сільською радою Великоновосілківського району Донецької області (а.с. 22). Як зазначила позивач, вона з дитиною майже щомісяця відвідує батьків, а отже перетинає лінію розмежування. Відповідач неодноразово надавав свою згоду на вільний проїзд по території України, в тому числі на перетин лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, на виїзд, в"їзд і перебування на непідконтрольній території України малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] у супроводі матері - позивача [PERSON] (а.с. 18, 19, 28). Востаннє зазначена згода була надана відповідачем 02 серпня 2017 року строком на один рік, тобто, на період 02 серпня 2017 року по 02 серпня 2018 року (а.с. 19). На даний час відповідач відмовляється надавати згоду на перетин малолітньою [PERSON] , 2012 року народження, лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли сімейні правовідносини, в межах яких між ними, як батьками малолітньої дитини, виник спір щодо реалізації права дитини на свободу пересування. Правовідносини, які виникли між сторонами по справі регулюються: Конвенцією про права дитини, Сімейним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законами України "Про охорону дитинства», «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, Правилами перетинання державного кордону громадянами України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України», суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі. Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з приписами ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року № 2268-VIII, окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, визнаються тимчасовими окупованими територіями (ст.1), у межах яких діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Окремі питання здійснення контролю за переміщенням через лінію зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (далі - АТО) осіб, у тому числі транспортних засобів, за допомогою яких вони переміщуються, а також види блокпостів, контрольних пунктів в`їзду-виїзду, порядок їх функціонування, правила їх перетинання визначений Тимчасовим порядком контролю за переміщенням осіб через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок), затвердженого Наказом Першого заступника керівника Антитерористичного Центру при Службі безпеки України (керівника Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей) № 222-ог від 14 квітня 2017 року. Так, згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила перетинання державного кордону). Виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України «Про громадянство України» або статтею 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи (пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку). Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів). При цьому п. 4 зазначених Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: - якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; - якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; - у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері); - довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем; - свідоцтва про народження дитини, виданого компетентним органом іноземної держави, що не містить відомостей про батька дитини, легалізованого або засвідченого апостилем, а також без будь-якого додаткового засвідчення у випадках, передбачених міжнародним договором України. 3) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб; 4) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця та більше дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на захворювання, передбачені частиною п`ятою статті 157 Сімейного кодексу України, під час пред`явлення таких документів або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав: довідки, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем, про наявність заборгованості із сплати аліментів (у разі коли сукупний розмір заборгованості перевищує суму відповідних платежів за три місяці); - документа, виданого лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу, в порядку та за формою, встановленими МОЗ (у разі коли сума заборгованості по аліментах становить понад три місяці, але не більше чотирьох місяців). Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо перетинання дітьми лінії зіткнення та/або в її межах в районі проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, а лише встановлено певний порядок їх в`їзду/виїзду за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Згідно з частиною 7 статті 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Як встановлено судом дитина - [PERSON] , [INFO] , мешкає з матір`ю - [PERSON] на тимчасово окупованій території - у м. Донецьку, отже виїзд та в`їзд дитини з цієї території в супроводі матері можливий за умови надання згоди батька - [PERSON] , оскільки жоден з випадків, передбачених п. 4 Правил, що дає право на переміщення дитини без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків на зазначені правовідносини не розповсюджується. Судом встановлено, що позивачка не має можливості отримати згоду на виїзд доньки від відповідача, оскільки він проживає окремо від дитини та виїхати для оформлення довіреності на підконтрольну українській владі територію не бажає. Протилежного відповідачем не доведено. Однак, у таких випадках, реалізація права дитини, яка не досягла 16 років, на свободу пересування, можлива на підставі дозволу суду. Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретного місця поїздки та конкретного періоду перебування. Як встановлено судом, дід та баба малолітньої [PERSON] зареєстровані та фактично мешкають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). [PERSON] та [PERSON] за місцем проживання характеризуються позитивно (а.с. 20, 21). Згідно акту обстеження умов проживання № 52 від 07 березня 2019 року (а.с. 27) житлово-побутові умови проживання [PERSON] та [PERSON] визнані такими, що відповідають нормі та сприятливі для відвідування малолітньою дитиною. Статтею 257 СК України передбачено, що баба, дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, брати участь у їх вихованні. Батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. Суд вважає, що тимчасовий виїзд дитини з м. Донецька надасть можливість спілкування з родичами, буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком. З урахуванням викладеного, для реалізації прав, свобод та інтересів дитини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивачка не просить суд стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір.

Outcome: approved