Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із заявою до відповідачів про звернення стягнення на іпотечне майно та виселення. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до укладеного договору № VOHOGO00000199 від 28 жовтня 2004 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 жовтня 2014 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Свої зобов'язання позивач виконав в повному об'ємі, надавши відповідачу кредит в сумі 30 000,00 доларів США. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконала і станом на 19.12.2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 17 343,79 доларів США, яка складається з: 10 784,65 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 864,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1694,34 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] 02.11.2004 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 70,00 м2, житловою площею 39,30 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Згідно п. 10 договору іпотеки обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 228000 грн. 00 коп. В зв'язку з чим, з врахуванням поданих уточнень до позовної заяви, позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 17343,79 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру загальною площею 70.00 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки, виселити відповідачів з даної квартири, а також стягнути судові витрати у справі. Ухвалою суду від 27.11.2014 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено Службу у справах дітей Луцької міської ради. Представник позивача Кузін Є.В. позов підтримав з підстав в ньому зазначених та додаткових до нього уточнень, просив його задовольнити. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] та представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - служби у справах дітей Луцької міської ради Андрусік О.А. позов не визнали, просили в його задоволенні відмовити. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № VOHOGO00000199 від 28 жовтня 2004 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 30 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 жовтня 2014 року. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, Позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач [PERSON] свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості не виконала і станом на 19.12.2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором становить 17 343,79 доларів США, яка складається з: 10 784,65 доларів США - заборгованість за кредитом; 4 864,80 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1694,34 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідач [PERSON] 02.11.2004 року уклали договір іпотеки. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 70,00 м2, житловою площею 39,30 м2, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Майно належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу. Згідно п. 10 договору іпотеки обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки становить 228000 грн. 00 коп. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 15.7.1 договору іпотеки, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов'язань, передбачених Кредитним договором, вони не будуть виконані. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконала, а тому вимога позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставна і підлягає до задоволення в повному обсязі. Не заслуговують на увагу посилання відповідача [PERSON] на відсутність підстав для виселення з іпотечного житла її неповнолітніх дітей, оскільки згідно даних будинкової книги на спірне іпотечне житло, діти [PERSON] були зареєстровані в цьому житлі після укладення договору іпотеки, що повністю узгоджується з положеннями ч.4 ст. 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей". Факт отримання кредитних коштів в розмірі 30 000,00 доларів США підтверджується ордером-розпорядженням на видачу кредиту від 01.11.2004 року, копія якого наявна в справі, і не заперечується відповідачем [PERSON] Невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України "Про іпотеку", про яке в судовому засідання вказувала відповідач, щодо надіслання іпотекодавцю та боржнику письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду, оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відповідно до ч. 3 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. В розумінні ч. 1 до ст. 12, ч. 1 ст. 33, ч. 3 ст. 39 цього Закону, іпотекодержатель при зверненні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки повинен доводити неналежне виконання боржником основного зобов'язання, а обов'язок доказування того, що порушення відповідачами умов основного зобов'язання та іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, покладений на іпотекодавця, чого в ході судового розгляду справи стороною відповідача зроблено не було. Водночас, співвідношення між розміром грошового зобов'язання за кредитним договором та вартістю предмета іпотеки на день розгляду справи змінилось порівняно із співвідношенням аналогічного характеру на день видачі кредитних коштів. Зокрема, відповідачу [PERSON] видані кредитні кошти в розмірі 30 000,00 доларів США, що за курсом 5,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28.10.2004 року складає 159300,00 грн. Вартість предмета іпотеки погоджена сторонами, в тому числі [PERSON], згідно п. 10 договору іпотеки становить 228 000,00 грн. Загальний розмір заборгованості по кредитному договору на момент уточнення позовних вимог станом на 19.12.2014 року становив 17343,79 доларів США, що за курсом 15,77 відповідно до службового розпорядження НБУ від 19.12.2014 року складає 273511,57 грн. Таким чином, розмір заборгованості за кредитним договором з моменту одержання кредиту до часу уточнення позовних вимог представником позивача збільшився більш ніж на 100 000,00 грн. Разом з тим, вартість предмета іпотеки не змінилась. Висновок про вартість майна від 25.11.2014 року, згідно якого ринкова вартість спірної квартири становить 840 442,00 грн., судом до уваги не береться, оскільки заперечувався представником позивача в судовому засіданні з посиланням на вищевказані положення договору іпотеки і не може прийматись як доказ в розумінні положень ч. 2 ст. 57 ЦПК України. Клопотання про призначення будівельно-технічної експертизи з метою визначення вартості предмета іпотеки відповідачем та його представником в ході розгляду справи не заявлялось. Крім того, чинним законодавством не передбачено необхідності врахування співмірності заборгованості за кредитним договором із вартістю переданого в іпотеку майна при вирішенні вимог про звернення стягнення на таке майно. Безпідставними є доводи представника відповідача щодо відмови у задоволенні позову у зв'язку із дією Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" на час розгляду справи. Мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Норми Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" з огляду на вищезазначене самі по собі не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню протягом дії Закону. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 березня 2015 року у справі № 6-44цс15. Не ґрунтуються на досліджених в судовому засіданні письмових доказах твердження відповідача [PERSON] та його представника про безпідставне збільшення тіла кредиту станом на 27.10.2008 року, 27.10.2009 року, 27.10.2010 року, 27.10.2011 року, 26.10.2012 року та 28.10.2013 року. Пунктом 1.1. кредитного договору встановлено, що Позичальнику ([PERSON]) надаються кредитні кошти на загальну суму 33 023,00 доларів США, з яких 3023,00 доларів США - на оплату страхових платежів. Згідно п. 2.1.3 кредитного договору, Позичальник клопоче перед Банком про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.6 цього Договору. На виконання пункту 2.2.6 кредитного договору, Позичальником та Іпотекодавцем із страховою компанією "Кредо" укладені договори страхування майна (предмету іпотеки) та особистого страхування. Положеннями договорів страхування (п.п. 10-13 договору особистого страхування, п.п. 7.2.1, 8, 24 договору страхування майна) передбачені строки сплати страхових платежів, строки дії страхових договорів та розміри страхових платежів. Згідно абзацу 2 п. 2.2.6 кредитного договору, у випадку не надання Позичальником Банку підтверджуючого документа про сплату чергових страхових платежів по погодженим з Банком договорам страхування, Банк сплачує страхові платежі за рахунок кредиту відповідно до п. 2.1.3 даного Договору. У зв'язку з несплатою відповідачами чергових страхових платежів Банк здійснював їх оплату за рахунок кредиту в періоди (кінець жовтня щороку - час сплати чергових страхових згідно договорів страхування), вказані відповідачем [PERSON] в письмовому клопотанні від 03.02.2015 року. Час сплати Банком страхових платежів за рахунок кредитних коштів узгоджується з періодами, у які згідно розрахунку заборгованості, долученого до позову, заборгованість по тілу кредиту збільшувалась. Заперечення відповідача [PERSON] та її представника про безпідставність збільшення Банком заборгованості по тілу кредиту по причині оплати страхових платежів [PERSON] та [PERSON] не підтверджені жодними доказами. Крім того, відсутні підстави для застосування позовної давності до даних кредитних правовідносин, так як згідно п. 1.1 кредитного договору кредитні кошти надавались на строк по 28.10.2014 року, а позивач з врахуванням положень ст.ст. 257, 261 ЦК України, звернувся з позовом до суду до цього строку. Судом не приймаються до уваги доводи відповідача [PERSON], про безпідставне нарахування позивачем відсотків та пені після закінчення дії кредитного договору, а саме після 28.10.2014 року. Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Кредитний договір не містить положень про те, що строк його дії закінчується 28.10.2014 року. Пунктом 5.1 кредитного договору визначено, що цей договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань за даною угодою. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 39 Закону України "Про іпотеку", у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні положення містяться у ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР. Зі змісту зазначених норм вбачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону України "Про іпотеку"), і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Отже, задоволення позову про виселення мешканців із переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем вимог ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку". Хоча матеріали справи не містять відомостей про вручення відповідачам письмових вимог позивача про добровільне виселення з квартири, проте така обставина не має правового значення для вирішення спору, оскільки звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру здійснюється на підставі рішення суду, а оскільки відповідач [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми відмовляються звільнити квартиру, на яку звертається стягнення як на предмет іпотеки, тому останні підлягають виселенню з житла, яке є предметом іпотеки і розташоване за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому вимога позивача про солідарне стягнення з відповідачів судових витрат також підлягає до задоволення.

Outcome: approved