Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

17 лютого 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Україна", який в подальшому уточнив і просив про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування уточненого позову позивач посилався на те, що 24 квітня 2015\~року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № Д 01011 про придбання ним в користування автомобіля марки "Suzuki Grand Vitara". Позивач вважав, що умови договору фінансового лізингу не відповідають діючому законодавству та порушують його права як споживача. Так, у оспорюваному договорі фінансового лізингу відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, порушені права споживача на інформацію про продукцію; відповідачем у договорі встановлена жорстока одностороння відповідальність лізингоодержувача; виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця, звужені обов'язки лізингодавця, передбачені законом. Такі умови позивач вважає несправедливими. Крім того, оспорюваний договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаною формою договору, оскільки містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу і, укладений за участю фізичної особи, підлягає нотаріальному посвідченню. Також, сплата позивачем авансового платежу за предмет лізингу є фактичним залученням коштів для його придбання, що потребує ліцензії як для залучення фінансових активів від фізичних осіб, яка у відповідача відсутня. У зв'язку з наведеним просив визнати договір фінансового лізингу № 01011, укладений 24 квітня 2015 року між позивачем та відповідачем недійсним (нікчемним правочином) та стягнути з відповідача на його користь безпідставно сплачені 614 276 грн. 34 коп. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились, про день, місце та час розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач подав заяву про розгляд справи у їх відсутність, підтримавши позовні вимоги в повному обсязі, одночасно просив врахувати, що на теперішній час сума, що підлягає стягненню з відповідача становить 626 392 грн. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи суду не надавав, про причини неявки не повідомив, тому суд відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України з урахуванням згоди позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 квітня 2015 року між позивачем і відповідачем було укладено договір фінансового лізингу № Д 01011 з додатками, за умовами якого ТОВ\~"Євролізинг Україна" зобов'язалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді автомобіля марки "Suzuki Grand Vitara", комплектації/модифікації JLX-E, об'єм двигуна 2,4 л, та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобов'язався сплатити адміністративний, авансовий платежі, комісії за передачу предмета лізингу, а також сплачувати за користування предметом лізингу періодичні лізингові платежі згідно графіку, викладеному в додатку № 3 до договору. Договір фінансового лізингу передбачав право\~\~[PERSON] отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. Згідно пунктів 1.7, 4.1 договору автомобіль передається у користування\~[PERSON] протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства адміністративного платежу в розмірі 10 % вартості предмета лізингу, авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу.\~\~ Пунктами 3.3.1, 3.3.3 договору визначено, що позивач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах та у порядку, передбаченим договором, сплатити передбачені даним договором платежі; у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного договору, а також компенсувати витрати відповідача, які пов'язані з реєстрацією предмета лізингу у відповідних органах державної реєстрації транспортних засобів на підставі виставленого рахунку протягом 5-ти календарних днів з моменту отримання такого рахунку. Згідно з п. 7.2 договору предмет лізингу та пов'язані з виконанням даного договору ризики підлягають страхуванню. Компанія страховика обирається відповідачем. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач сплатив відповідачу: 24 квітня 2015 року авансовий платіж в розмірі 68 000 грн. (а.с. 23), 28 квітня 2015\~року авансовий платіж в розмірі 337 500 грн. (а.с. 24), 06 травня 2015 року комісію за передачу предмету лізингу в розмірі 17 520 грн. (а.с. 17), 27 травня 2015\~року відшкодування витрат на реєстрацію предмету лізингу в розмірі 24\~873,11\~грн. (а.с. 20), 27 травня 2015 року відшкодування страхування ОСЦПВВНТЗ в розмірі 1 590,45 грн. (а.с. 19), 59 860 грн. відшкодування страхування предмета лізингу (а.с. 14-16, 85-88), 112 395,91 грн. щомісячних лізингових платежів (а.с. 27-32, 36, 38 зворот, 41 зворот, 89-94). 27 травня 2015 року відповідач передав позивачу предмет лізингу за договором фінансового лізингу № Д 01011, укладеним між сторонами 24 квітня 2015 року, що підтверджується актом приймання-передачі предмета лізингу від 27\~травня 2015 року (а.с. 21). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України "Про фінансовий лізинг", Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону\~умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до\~істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи\~\~умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону "Про захист прав споживачів"); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). Вивчивши умови договору, судом встановлено, що згідно п. 1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. В силу ч. 1\~ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, то пункт 1.4 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням\~ст. 808 ЦК України\~\~щодо солідарної відповідальності продавця і лізингодавця, і водночас це обмежує права споживача на захист і отримання відшкодування у передбачених законом випадках. Отже такі умови є несправедливими. Несправедливими також є, зокрема, умови договору про: встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору; визнання ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Згідно п. 5.4 договору лізингодавець звільняється від відповідальності стосовно будь-яких претензій, вимог або проваджень проти лізингодавця як власника предмета лізингу щодо будь-якого травмування, смерті, пошкодження або втрати, спричинених навколишньому середовищу, юридичним або фізичним особам або майну, що пов'язано з володінням, експлуатацією, транспортуванням предмета лізингу, або станом предмета лізингу протягом строку лізингу або протягом терміну володіння лізингоодержувачем предметом лізингу, якщо він довший. Але на підставі п. 7.2, 7.3 договору страхування предмета лізингу, здійснюється за рахунок споживача, але на користь лізингодавця. Відповідно до п. 10.4, 10.5, 10.15 договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору, сторони домовились та беруть на себе зобов'язання до купівлі транспортного засобу, підписати додаток № 3 до даного договору із визначенням щомісячних лізингових платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі та передачі транспортного засобу. У випадку виникнення податкових та прирівняних до них платежів, лізингодавець має право вимагати зміни розміру лізингових платежів, а лізингоодержувач зобов'язаний прийняти такі зміни. У разі неузгодженої у даному договорі зміни розмірів лізингових платежів лізингодавець та лізингоодержувач складають додаткову угоду до даного договору, а також на вимогу лізингодавця підписують акт коригування вартості предмета лізингу. У разі відмови лізингоодержувача від підписання такої додаткової угоди та/або акту коригування вартості предмета лізингу, лізингодавець має право розірвати даний договір, після чого лізингоодержувач зобов'язаний повернути лізингодавцю предмет лізингу протягом 5 (п'яти) календарних днів з моменту отримання від лізингодавця письмової пропозиції про зміну розмірів лізингових платежів, при цьому раніше сплачені лізингові платежі поверненню не підлягають. Таким чином, позивачу як споживачу фактично не надається можливість відмовитися від зміни (збільшення) розміру лізингових платежів відповідачем в процесі виконання договору, а за таку відмову встановлена відповідальність у вигляді розірвання договору відповідачем і неповернення вже сплачених платежів. Статтею 12 договору "Порядок розірвання договору. Порядок повернення коштів. Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу" встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору, і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. Отже, положення статті 12 договору є несправедливими, оскільки встановлюють жорстку відповідальність за порушення умов договору лише споживача, усувають відповідальність відповідача, передбачають покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати суму адміністративного платежу у випадку дострокового розірвання договору споживачем. Таким чином, виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов. Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, оспорюваний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № Д 01011 від 24 квітня 2015 року, укладений між [PERSON] та ТОВ "Євролізинг Україна", нотаріально посвідчено не було. Таким чином, оспорюваний позивачем договір є недійсним в силу закону, тобто нікчемним. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а тому у задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору фінансового лізингу № Д 01011 від 24 квітня 2015 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ "Євролізинг Україна", необхідно відмовити. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, яка згідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вказану вище норму та висновок суду про недійсність спірного договору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачені ним за договором фінансового лізингу № Д 01011 від 24 квітня 2015\~року грошові кошти в сумі 621 739,47 грн., з яких: авансовий платіж 405 500 грн., комісія за передачу предмету лізингу 17\~520 грн., відшкодування витрат на реєстрацію предмета лізингу 24\~873,11 грн., відшкодування страхування ОСЦПВВНТЗ 1\~590,45 грн., відшкодування страхування предмета лізингу 59\~860 грн., щомісячні лізингові платежі в сумі 112 395,91 грн. В свою чергу, позивач зобов'язаний повернути відповідачеві предмет лізингу автомобіль "Suzuki Grand Vitara", номер кузову/шасі/серійний номер JSAJTDA4V00341324, № двигуна J24B-1280517. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача сплаченої комісії за прийом платежів згідно тарифів банку, суд вважає необхідним відмовити за необґрунтованістю, оскільки вказана сума не була перерахована на користь ТОВ "Євролізинг Україна", а входить у складову частину банківських операцій. Відповідно до ст. 88 ЦПК України відповідач повинен відшкодувати на користь позивача судовий збір у розмірі 1 195,65 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial