Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-30 00:00:00

30.11.2015 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовними вимогами до ПАТ "ОТП Банк", ТОВ "ОТП Факторинг Україна", про захист прав споживача та визнання кредитного договору частково недійсним.В обґрунтування позову зазначив, що 05 лютого 2007 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір за № CL-001/099/2007 відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 75 632,69 доларів США, цільове використання - на оплату комісії Банку - 1 485,87 доларів США; на придбання автомобіля марки VOLKSWAGEN TOUAREG - 74 146,82 доларів США, зі строком повернення кредиту до 05 лютого 2013 року, а Позичальник зобов`язувався погашати кредит та сплачувати проценти по кредиту, та повністю погасити заборгованість та сплатити за кредитом до його закінчення. Вказаний Кредитний договір має характер споживчого, та, відповідно є таким, до якого застосовуються положення законодавства про захист прав споживачів. Пунктом 3.1.1 частини №2 Кредитного договору № CL-001/099/2007 було передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору. Позивач зазначає, що даний пункт є несправедливим, оскільки породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме встановлює непропорційно велику суму компенсації вартості продукції у разі невиконання своїх зобов'язань споживачем. Так, в даному випадку, розмір неустойки, обрахований на підставі п.3.1.1 Кредитного договору, фактично складає 365% річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів. Вказане, в силу положень ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання даного пункту Кредитного договору недійсним. В подальшому, згідно Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 05.11.2010 року, укладеного між відповідачами, право вимоги за договором № CL-001/099/2007 перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг Україна". З огляду на таке, позов пред'явлений до ТОВ "ОТП Факторинг Україна" та Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" одночасно. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Вказав, що оспорюваний пункт договору є несправедливим, породжує істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, з огляду на що наявні підстави для визнання його недійсним. Крім того, посилався на наявність позитивної судової практики з даного питання. Представник відповідачів в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову за необгрунтованістю та безпідставністю. Суд, вислухавши пояснення представниківсторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.02.2007 року між [PERSON] та ЗАТ«ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк» було укладено Кредитний договір за № CL-001/099/2007. Пунктом 3.1.1 частини №2 Кредитного договору № CL-001/099/2007передбачено, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредиту, процентів за користування кредитом у визначені цим Договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% (одного відсотка) від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього Договору. 05.11.2010 року між ПАТ«ОТП Банк» і ТОВ«ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, який за своєю правовою природою є договором факторингу, відповідно до якого право вимоги за договором№ CL-001/099/2007 перейшло до ТОВ"ОТП Факторинг Україна". В подальшому, ТОВ«ОТП Факторинг Україна» звернулось з позовом до суду про стягнення з позичальника заборгованості за договором. 14.05.2012 р. Дніпровським районним судом м. Києва прийнято рішення у цивільній справі №2604/7022/2012 яким частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON], а саме, стягнуто заборгованість за кредитним договором №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р. на загальну суму 56 305,53 доларів США, що за курсом НБУстаном на 18.07.2011р. становить 448 811,38 грн., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700,00 грн., та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120,00 грн. 28.11.2012 р. Апеляційним судом м. Києва прийнято рішення, яким рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 14.05.2012р. в частині відмови у задоволенні позову про стягнення суми пені скасовано та ухвалено нове, яким позов ТОВ«ОТП Факторинг Україна» в цій частині задоволено. Стягнуто з [PERSON]на користь ТОВ«ОТП Факторинг Україна» пеню за порушення зобов`язань за кредитним договором №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р. в сумі 616 423,82 грн. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Як вбачається з вказаних судових рішень,загальна сума заборгованості стягнута з [PERSON] склала 1 065 235,20 грн., з яких 616 423,82 грн. складає пеня, обчислена у відповідності до п.3.1.1 Кредитного договору, і 448 811,38 грн.заборгованості за кредитом. Таким чином вбачається, що передбачений п.3.1.1 Кредитного договору порядок нарахування пені є таким, що встановлює непропорційно велику суму компенсації внаслідок невиконання позичальником зобов'язань. Відповідно до ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. В рішенні Конституційного Суду України 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст. 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Враховуючи все вищевказане, суд приходить до висновку, що порядок обрахування пені, закріплений в п. 3.1.1 Кредитного договору №CL-001/099/2007 від 05.02.2007р., передбачає непропорційно велику суму компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, оскільки розмір неустойки, обрахований на підставі п.3.1.1 Кредитного договору, фактично складає 365% річних від суми неповернутого кредиту, а розмір стягнутої судом пені перевищує суму основної заборгованості за кредитом та несплачених відсотків за його користування в 1,37 разів, внаслідок чого, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. Вказане, в силу положень ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є підставою для визнання пункту 3.1.1 Кредитного договору№CL-001/099/2007 недійсним. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним (п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Недодержання даної умови, в силу ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, є підставою для визнання правочину недійсним. Стаття 216 Цивільного кодексу України встановлює, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Вищенаведені норми Цивільного кодексу України встановлюють умови чинності правочину. Враховуючи вищевикладене, оскільки обставини, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, знайшли підтвердження в ході розгляду справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved