Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

27 січня 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до КРАП "ЗАРЯ" про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди, свої вимоги обґрунтовує тим, що з 1 лютого 1996 року по 01 січня 2007 року працювала на різних посадах у КРАП "Заря" с.Шабо Білгород-Дністровського району Одеської області, останні роки працювала охоронником. Наказом №1 від 01 січня 2007 року її було звільнено з роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. При звільненні з роботи виплата всіх сум, належних позивачу не здійснена в установлені законом строку, до теперішнього часу. Позивач посилаючись на ст.116,117 КЗпП України просить суд: стягнути мінімальну заробітну плату, яка у 2007-2012 рр. дорівнювала законодавчо встановленому мінімальному розміру у відповідності до ЗУ "Про державний бюджет", і індекс інфляції та середній заробіток за час затримки повного розрахунку, а також стягнути моральну шкоду у сумі 5000 грн., та витрати на правову допомогу Позивач в судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву з проханням розглядати справу у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома (а.с.59). Враховуючи, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами. У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом № 2 від 05.02.1996 року [PERSON] була прийнята на роботу у КРАП "Заря" та 01.01.2007 року наказом №1 позивач був звільнений з роботи на підставі ст.38 КЗпП за власним бажанням, що підтверджується копіє трудової книжки, що наявна в матеріалах справи (а.с.8). Позивач у своєму позові стверджує, що на день звільнення з роботи КРАП "Заря" їй була нарахована заробітна плата за період роботи з січня 2004 року по грудень 2006 року включно у розмірі 5860 грн., та частка вказаної суми була видана за її згодою рибою, заборгованість по виплаті заробітної плати на день звернення до суду становила 3523 грн., із урахуванням індексу інфляції 6455,03, але виплатити її внаслідок відсутності грошових коштів КРАП "Заря" відмовилася. Відповідачем не надано та матеріали справи не містять докази отримання позивачем повного розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Крім того, відповідно до ч. 5 п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Рішенням Конституційного Суду України №4рп-2012 від 22.02.2012року встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Позивач стверджує, що під час роботи у відповідача він отримував мінімальну заробітну плату, яка у 1996-2007р.р. дорівнювала законодавчо встановленому мінімальному розміру у відповідності до Закону України "Про державний бюджет", Оскільки відповідачем не надано спростування доводів позивача, то суд приходить до висновку, що на час звільнення позивача відповідач мав перед ним заборгованість по заробітній платі у сумі 3523 грн., з урахуванням індексу інфляції на день постановлення рішення сума становитиме 7130,37 грн. Враховуючи, що розрахункові кошти позивачу не виплачено при звільненні з вини відповідача, факт відсутності вини у невиплаті розрахункових коштів відповідачем не доводився. Вказані обставини є підставою для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку, строк якої триває з часу звільнення з 01.01.2007 року. Розрахунок середнього заробітку проводиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Згідно Закону України "Про державний бюджет" мінімальна заробітна плата у грудні 2006 року дорівнювала -400 грн., січень 2007р.-400 грн. Середньомісячний заробіток позивача за грудень 2006р. січень 2007р. становить 800 грн.( 400+400) Відповідно середньоденний заробіток за вказаний період становить 12,90 грн. (800:62), кількість днів затримки розрахунку виплати заробітної плати з моменту звільнення по день постановлення рішення з 01 січня 2007 року по 11 червня 2014 року становить 2718 дні, виплаті підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 35062,20 грн. (12,90 грн. х 2718 дні) Таким чином, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ґрунтується на нормах чинного законодавства, що регламентують спірні правовідносини, а тому підлягає частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Так, невиплата відповідачем заробітної плати позивачеві призвела до його моральних страждань,оскільки ця обставина викликала хвилювання та стрес, що вимагало додаткових зусиль для організації життя. Проте, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає точних критеріїв майнового виразу душевного та фізичного болю, спокою особи, а тому при стягненні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності та справедливості, вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 800 грн. моральної шкоди, що адекватно нанесеній моральній шкоді. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. У відповідності ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем не наведено розрахунку суми, витраченої на правову допомогу, а отже не обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суму витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. На підставі ст.ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial