Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], був збудований його батьками [PERSON] і [PERSON] та належав їм на праві спільної сумісної власності, тобто по 1/2 ідеальній частині кожному. Вказує, що згідно погосподарських книг по с.Годині Мостиського району вказане будинковолодіння належить до суспільної групи «колгоспний двір», однак такий запис про суспільну групу розцінює помилковим, оскільки станом на 15.04.1991р. ніхто з членів двору у колгоспі не працював. Стверджує, що його мати [PERSON] вийшла на пенсію з колгоспу ще у 1976р., а батько [PERSON] з 1966р. по 1992р. працював в Чернівському споживчому товаристві та саме він зазначений в по господарській книзі як «голова двору». Зазначає, що [INFO]. помер голова двору - його батько [PERSON] За життя спадкодавець [PERSON] своїм майном, в тому числі 1/2 частиною спірного будинковолодіння, не розпорядився. Він (позивач) як спадкоємець першої черги спадкування за законом у відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON] 16.01.2008р. померла його, позивача, мати [PERSON] Остання за життя усім своїм майном розпорядилася та заповіла таке саме йому. Покликається на те, що у встановлений законом строк прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті матері та отримав в Мостиській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину належного їй майна. Однак нотаріусом відмовлено йому у видачі свідоцтва на решту спадкового майна, зокрема на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, через відсутність правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги та просить слухати справу у його відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує та просить справу слухати у його відсутності. Треті особи - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте кожен подав заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує, на житловий будинок, що є предметом спору, не претендує та кожен просить справу слухати у його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте подав копії сторінок спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO] за №391/2036, а також заяву, у якій вказав, що після смерті [PERSON], який помер 27.122002р., спадкова справа не заводилась, та просив справу слухати у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] збудоване у 1975 році подружжям [PERSON] та [PERSON]. Відповідно спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами був об'єктом права їх ([PERSON] та [PERSON]) спільної сумісної власності. Частка кожного з них як співвласника складала відповідно по 1/2 ідеальній частині такого. Суд не приймає до уваги записів в погосподарських книгах по с.Годині, з яких вбачається, що у період до 1991р. спірне будинковолодіння відносилося до суспільної групи "колгоспний двір" з огляду на наступне. Так, згідно зі ст.120 ЦК 1963р., яка діяла до 16.12.1993р., двір може мати статус колгоспного за умови, якщо члени двору працюють в колгоспі. Судом встановлено, що лише мати позивача [PERSON] працювала в колгоспі «Комуніст» з 18.01.1949р. по 31.12.1965р. та з 01.01.1971р. по 31.05.1976р., а з 14.06.1976р. така отримувала пенсію за віком. Натомість батько позивача [PERSON] з 1966р. по 1992р. працював у Чернівському споживчому товаристві. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що вказаний двір втратив статус колгоспного з 1976р., а тому спірне будинковолодіння станом на 15.04.1991р. не належало колгоспному двору. 27.12.2002 року відкрилась спадщина внаслідок смерті батька позивача - [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст. 534 ЦК Української РСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер у 2002 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. До складу даної спадщини входить право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Оскільки спадкодавець [PERSON] своїм майном за життя не розпорядився, заповіту не склав, право на спадкування перейшло до спадкоємців за законом. Позивач [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом у відповідності до ст.549 ЦК України в редакції 1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті батька [PERSON] Як убачається з матеріалів справи, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, за № 162 від 21.03.2018р. після смерті [PERSON] в управління його спадковим майном вступив саме [PERSON], який доглядав за житловим будинком, проводив поточні ремонти, обробляв земельні ділянки, сплачував податки та комунальні послуги. Тобто, в силу ст. 549 ЦК УРСР, позивач [PERSON] прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що належало спадкодавцеві. Як вбачається із повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори від 01.02.2018р. після смерті [PERSON], який помер [INFO]., спадкова справа не заводилась. Підсумовуючи, суд вважає, що належну спадкодавцю [PERSON] 1/2 частину спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] успадкував саме позивач по справі. 16.01.2008р. відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя розпорядилася усім своїм майном, склавши 24.11.2005р. заповіт на ім'я сина [PERSON], позивача по справі. Після смерті спадкодавця [PERSON] її син - позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті матері. Як убачається з матеріалів справи, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Годинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, за №501 від 23.11.2012р., [PERSON], яка померла [INFO] на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS]. На час смерті [PERSON] разом з нею за вказаною адресою постійно проживав її син [PERSON] Тобто, в силу ст.1268 ЦК України, позивач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] та, як вважає суд, успадкував після її смерті 1/2 частину спірного будинковолодіння. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру та копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO] за №391/2013, вбачається, що після смерті [PERSON] в нотаріальну контору звертався лише позивач по справі із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. В той же час, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавця [PERSON] та [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], за №391/2013; довідкою, виданою виконавчим комітетом Годинівської сільської ради Мостиського району Львівської області за № 501 від 23.11.2012р.; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області за №162 від 21.03.2018р.; довідкою Відділу з питань призначення та перерахунків пенсій №19 Управління застосування пенсійного законодавства Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 05.03.2018р. №105/03.20-36 та іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про підставність покликань позивача [PERSON] щодо визнання спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] спільною сумісною власністю його батьків (подружжя [PERSON] та [PERSON]) та про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання за ним права власності на дане майно (на 1/2 частину - в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], котрий помер [INFO]., та на 1/2 частину - в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], котра померла 16.01.2008р.).

Outcome: approved