Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

Позивач звернулась з позовом, в якому, з урахування уточнених позовних вимог, просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на кімнати, позначені в технічному паспорті за №№ 2-3, 2-2, коридор за № 2-1, загальною площею 25, 4 кв.м. та житловою площею 20.5 кв.м., які розташовані в будинку №118-а по вулиці Радивільській (колишня назва -Піонерська) в місті Житомирі (а.с. 54). В обгрунування вказала, що у вказаному будинку народилася та проживає протягом всього життя, сплачує комунальні послуги за обслуговування житла, підтримує житловий будинок у задовільному стані, шляхом здійснення в ньому ремонтних робіт, тобто добросовісно та відкрито володіє вказаним будинком більше десяти років. Позивач та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в ньому. Позивач пояснила, що на даний час вона користується приміщеннями квартири № 1 та квартири № 2 в житловому будинку по вул. Радивілівській, 118-а в м.Житомирі, які складаються з наступних приміщень: 1-1 - коридор, 1-2 - кухня, 1-3 - кімната, 2-1 - коридор, 2-2 - кімната, 2-3 - кімната. Згідно договору купівлі-продажу мати позивача [PERSON] придбала у власність дві кімнати в даному будинку, які на технічному плані позначені 1-3, 2-3. В подальшому було прибудовано приміщення, позначене на плані 1-1, приміщення 1-2 переобладнано. Також позивач пояснила, що приміщення, позначені на технічному плані як 2-1 (коридор) та 2-2 (кімната) були самостійно прибудовані. Письмова промова представника позивача [PERSON] приєднана до матеріалів справи (а.с.80). Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] в судове засідання не зявилась, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги не визнала. В задоволенні позову просила відмовити, оскільки позивачем на надано доказів безперервності, відкритості та добросовісності володіння спірним житловим приміщенням (а.с.59). Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі вимог ст. ст. 158, 169 ЦПК України. Третя особа - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає разом з родиною в квартирі №3 по вулиці Радивільській (Піонерській) №118-а в місті Житомирі з 1972 року, право власності на дане приміщення ні за ким з членів її родини не зареєстровано. Пояснила, що позивач також від народження проживала в даному будинку. В подальшому приблизно в 90-х роках позивач отримала квартиру, де і проживала з чоловіком, в житловому будинку по вул. Радивілівській проживала мати позивача, до якої остання часто навідувалась. Після смерті матері в 2010 році позивач переїхала проживати за даною адресою. Допитана в судовому засідання в якості спеціаліста представник Комунального підприємства «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] пояснила, що в матеріалах інвентаризаційної справи щодо вказаного будинку відсутні будь-які первинні правовстановлюючі документи на нього. Первинна інвентаризація даного будинку скоріше за все проводилась за замовленням комeнально-експлуатаційного підприємства, оскільки майно належало до державної власності. Згідно матеріалів інвентаризаційної справи громадянка [PERSON] придбала у власність приміщення, позначені на технічному плані 1-1 - кухня, 1-2 - кімната, 1-3 - кімната. Крім того, подала заяву про відшкодування витрат, повязаних з вчиненням дій необхідних для розгляду справи. Заслухавши думку позивача та її представника, третьої особи, пояснення спеціаліста, дослідивши письмові матеріали справи, інвентаризаційну справу по житловому будинку по вул. Радивілівській, 118-118-а, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору найму жилого приміщення в будинках місцевих Рад від 01.01.1959 року та акту здачі-прийомки квартири або кімнати від 01.01.1959 року, які знаходться в матеріалах інвентаризаційної справи, [PERSON] (батько позивача) було надано в користування строком на п'ять років житлове приміщення в будинку № 118 по вул. Піонерській, загальною площею 33,85 кв.м., яке складалось з двох кімнат, кожна з яких розміром 10,05 кв.м. та 10,2 кв.м., кухні розміром 12,6 кв.м. (а.с. 73-74). Відповідно до рішення Виконавчого комітету Богунської районної ради народних депутатів №309 від 17.10.1990 року затверджено списки квартир в будинках, що належать фонду місцевих Рад для продажу громадянам згідно з додатком. Згідно вказаного Списку продажу підлягали квартири по вул. Піонерській, 118-А в м. Житомирі (а.с.5-6). З огляду на викладене вище, судом встановлено, що житловий будинок по вул. Радивілівській, 118-А (колишня назва - Піонерська) в місті Житомирі належить до комунальної власності міста Житомира. Згідно договору купівлі-продажу від 21.02.1991 року [PERSON] придбала квартиру, яку займала, за адресою м. Житомир, вул. Піонерська, 118-А, яка складалась з двох кімнат загальною площею 28,9 кв.м., в тому числі 20,9 кв. м. жилої площі, що складає 11/100 ідеальних частин будинковолодіння (а.с.8-9). Зі змісту довідки-характеристики від 18.01.1991 року № 181-А- 4239 вбачається, що до складу 11/100 ідеальних частин житлового будинку по вул. Піонерська, 118-А в м. Житомирі увійшли приміщення: 1-1 - кухня, 1-2 - кімната та 1-3 - кімната (інвентаризаційна справа а.с. 89). В той же час позивач в судовому засіданні пояснювала, що на даний час приміщення, позначені в технічному плані під номерами 1-1 - це коридор, 1-2 - кухня, 1-3 - кімната, що свідчить про їх переобладнання. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом спадкоємцем майна [PERSON], яка померла 13.04.2010 року, є її дочка [PERSON] (а.с.10). Зі змісту [PERSON] про державну реєстрацію прав КП «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» [PERSON] обласної ради вбачається, що 11/100 ідеальних частин жилового будинку за адресою м. Житомир, вул. Піонерська, 118-А, на праві приватної спільної часткової власності належать [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину (а.с.11). Згідно довідки №787 від 06.10.2016 року КП «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації»інформація щодо перебування обєкта нерухомого майна, який розташований за адресою м. Житомир, вул. Піонерська, 118-А, на балансі чи у власності кімнат чи приміщень в матеріалах справи відсутня (а.с.14). Зі змісту довідки №358 від 14.07.2016 року, виданої Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №1» [PERSON] міської ради вбачається, що дані про балансову належність квартири №2 в житловому будинку №118-А по вул. Радивіліській на підприємстві відсутні (а.с.7). Відповідно до довідки №2415 від 03.11.2015 року КП «ВЖРЕП №1» [PERSON] міської ради за адресою м. Житомир, вул. Піонерська, 118-А, в квартирі , яка на праві власності належить [PERSON] (11/100 ідеальних частин), зареєстрованих осіб не має (а.с.15). Зі змісту довідки №1715, виданої 11.11.2016 року КП «ВЖРЕП №1» [PERSON] міської ради вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [INFO], без реєстрації. Довідка видана на підставі свідчень сусідів [PERSON], [PERSON] (а.с. 16). Згідно довідки №1771 від 28.11.2016 року, виданої КП «ВЖРЕП №1» [PERSON] міської ради , [PERSON] була зареєстрована за адресою [INFO] у період з 31.03.1972 року по 18.05.1990 року (а.с.17). Зі змісту копії паспорта [PERSON] вбачається, що з 23.05.1990 року позивач зареєстрована за адресою [INFO] (а.с. 4 на звороті). Відповідно до ч.ч. 1, 4\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07.02.2014\~ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Зі змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 січня 2013 року № 24-150/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» вбачається, що при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати, що задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~ст. 344 ЦК України\~можливе лише за наявності певних умов, а саме: майно може бути об'єктом набувальної давності; добросовісність, відкритість, давність та безперервність володіння; відсутність інших осіб, які претендують на майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Отже, набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій\~статті 344 Цивільного кодексу України, тобто наявність законного об'єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, обовязок доказування покладено на сторони. В частині 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Позивич, всупереч вказаним вище положенням закону щодо необхідності доведення своїх вимог належними доказам, не надала суду будь-яких доказів, які б підтвердили, що позивач або її матір безперервно володіли нерухомим майном, право власності на яке вона просить визнати за нею за набувальною давністю, протягом останніх десяти років. В матеріалах справи такі докази відсутні. Пояснення позивача та третьої особи, які були присутні в судовому засіданні, суд не може використати як доказ. Доказом є пояснення позивача чи третьої особи, якщо вони допитані в судовому засіданні в якості свідків. Клопотання про допит позивача та/або третьої особи в якості свідка ні позивач, ні її представник не заявляли. Крім того, третя особа Охрімчук ([PERSON]О.) в судовому засіданні пояснила, що позивач постійно стала проживати в спірній квартирі лише з 2010 року після смерті матері. Підстави для визнання за позивачем права власності на вказані нею приміщення відсутні і з огляду на наступне. З дослідженої в судовому засіданні інвентарної справи не вбачається, що приміщення, позначені в технічному плані за номерами 2-1, 2-2, 2-3 були в установленому порядку виділені в квартиру № 2, як вказано в позовній заяві, і є окремим об'єктом нерухомого майна. Тобто позивачем не доведено наявність законного об'єкту володіння. В судовому засіданні було встановлено, що приміщення, позначені на технічному паспорті 2-1 - коридор, 2-2 - кімната, на які позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, були самостійно побудовані нею. В пункті 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014\~ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав роз'яснено, що з огляду на положення статті 376 ЦК право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Як в матеріалах інвентаризаційної справи, так і в матеріалах даної цивільної справи, відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що вказані приміщення в установлений законом спосіб прийняті в експлуатацію, відповідають будівельним нормам та правилам, є безпечними в експлуатації, а суд не наділений повноваженнями перебирати на себе функції інших органів. Водночас, суд вважає за необхідне зазначити наступне. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок по вулиці Радивілівській, 118-А в м. Житомирі належить до комунальної власності м. Житомира. Статею 345 ЦК України визначено, що фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Таким чином, позивач не позбавлена права звернутись до уповноваженого органу місцевого самоврядування з заявою про передачу їй у власність власність майна, що є у комунальній власності. З огляду на викладене вище, в судовому засіданні на підставі досліджених доказів, судом не встановлено наявність сукупності ознак, які можуть бути підставами для визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а тому суд відмовляє в задоволенні позову за безпідставністю. Позивачем невірно обрано спосіб для вирішення питання про набуття у власність нерухомого майна. Щодо заяви про відшкодування витрат, повязаних з вчиненням дій необхідних для розгляду справи, поданої в судовому засіданні представником Комунального підприємства «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації», суд не вбачає підстав для її задоволення з огляду на наступне. Згідно наданого представником КП «ЖОМБТІ» розрахунку витрат, понесених підприємством у зв'язку з виконанням вимог ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2017 року, до таких витрат включено надання в судове засідання для огляду інвентаризаційної справи в сумі 216,14 грн. та участь кваліфікованого працівника в судовому засіданні на вимогу суду в сумі 187,34 грн. В заяві про відшкодування вказаних витрат представник посилається на статтю 87 ЦПК України, обгрунтовуючи це тим, що понесені витрати відносяться до витрат, пов'язаних в вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Як вбачається зі змісту ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 13.03.2017 року судом ухвалено: - витребувати з Комунального підприємства «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» інвентарну справу щодо нерухомого майна, розташованого за адресою м. Житомир, вул. Піонерська (Радивілівська), будинок №118-А; - викликати в судове засідання, яке відбудеться об 11:00 год. 03.05.2017 року за адресою м. Житомир, м-н Соборний1, Зал № 4-Б-6, в якості спеціаліста- представника Комунального підприємства «[PERSON] обласне міжміське бюро технічної інвентаризації» для надання розяснень з приводу технічних документів, які містяться в матеріалах інвентарної справи. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. В пуктах 4, 5 ч. 3 цієї ж статті визначено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, а також витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи. Частинами 1, 3 статті 86 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, найманням ними житла, а також проведенням судових експертиз, несе сторона, яка заявила клопотання про виклик свідків, залучення спеціаліста, перекладача та проведення судової експертизи. Добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять свідкам, спеціалістам, перекладачам, експертам сплачуються стороною, не на користь якої ухвалено судове рішення. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять - пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати. У такому самому порядку компенсуються витрати на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача. Частиню 5 цієї ж статті визначено, що граничний розмір компенсації витрат, пов'язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до статті 87 ЦПК України витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, несе сторона, яка заявила клопотання про вчинення цих дій. Якщо клопотання про вчинення відповідних дій заявлено обома сторонами, витрати на них несуть обидві сторони порівну. Відповідно до п. 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року "Про застосування законодавства про судові витрати у цивільних справах" перелік витрат сторін (склад витрат), наведений у статті 87 ЦПК, не є вичерпним. Витрати, пов'язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, у разі визнання їх судом необхідними (наприклад, зберігання речових доказів; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача; витрати заявника у справі окремого провадження про відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника, пов'язані з публікацією у місцевій пресі оголошення про виклик до суду держателя цінного папера (стаття 262 ЦПК) тощо) несе сторона, яка заявила про їх вчинення, а якщо клопотання заявлено обома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суди повинні враховувати, що: - виплата сум сторонам та їх представникам, свідкам, спеціалістам, перекладачам, експертам передбачає відшкодування витрат, понесених ними у зв'язку з переїздом до іншого населеного пункту та явкою до суду, у порядку, передбаченому статтями 85 і 86 ЦПК; - витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, відшкодовуються в порядку, передбаченому статтею 87 ЦПК; - граничні розміри компенсації таких витрат передбачені постановою Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК. Аналізуючи викладені вище норми права та роз'яснення щодо їх застосування, суд приходить до висновку, що витрати щодо надання в судове засідання для огляду інвентарної справи та учасіь кваліфікованого працівника у судовому засіданні не відносяться до судових витрат. До заяви представником КП «ЖОМБТІ» не долучено належний документально підтверджений розрахунок витрат, які можуть бути відшкодовані спеціалісту відповідно до ст. 86 ЦПК України, а саме розрахунок компенсації за втрачений заробіток та/або компенсації за відрив від звичайних занять, обчислені з урахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 2006 року № 590 "Про граничні розміри компенсації витрат, пов'язаних з розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави". З огляду на викладене, підстави для відшкодування заявлених представником КП «ЖОМБТІ»витрат відсутні.

Outcome: dismissed