Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

В січні 2019 року Департамент патрульної поліції (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про відшкодування завданої майнової шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 30.08.2016 року приблизно о 18:40 год. по вул. Кирилівська в м. Києві сталась ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням інспектора роти № 3 батальйону № 1 Управління Патрульної поліції у м. Києві Департаменту патрульної поліції лейтенанта поліції [PERSON] , внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 21.08.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Як зазначає позивач, станом на 30.08.2016 року автомобіль «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , належав Департаменту патрульної служби МВС та був переданий в безоплатне користування з метою забезпечення виконання заходів з охорони громадського порядку в умовах реального несення служби Департаменту патрульної поліції на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 року. З 17.12.2016 року автомобіль відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у власності позивача. Проведеним автотоварознавчим дослідженням встановлено, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] , у результаті ДТП, яка сталась 20.08.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження становить 142 719, 51 грн. Посилаючись на викладені обставини, положення ст.22, ч.1 ст.1166, ч.2 ст.1187, ст.1192 ЦК України, а також на те, що ДТП зумовлена винними протиправними діями відповідача, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь завдану майнову шкоду в зазначеній сумі та судові витрати. 18.03.2019 р. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва у даній справі відкрито провадження та з урахуванням положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представником відповідача в адресу суду направлено відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. Відповідач, в момент здійснення ДТП та завдання матеріальної шкоди, виконував свої службові обов`язки під час патрулювання в складі екіпажу патрульного автомобіля. Зазначене підтверджується позивачем зі змісту позовної заяви. На особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров`ю у зв`язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК) - абзац 4 п. 6 Постанови Пленуму від 01.03.2013 р. № 4, а відтак, на поліцейського як на працівника, у випадках, не врегульованих спеціальним законодавством, поширюється трудове право і при вирішенні даного спору слід керуватись Кодексом законів про працю. Щодо збитків зазначив, що відповідача на здійснення огляду при експертному дослідженні не запрошували, присутнім він не був. Щодо строків позовної давності зазначив, що про заподіяння шкоди відповідачем позивач дізнався в день ДТП - 30.08.2016р., тоді як позовну заяву подано 31.01.2019 р., а отже, Позивач пропустив річний строк для звернення до суду з позовною заявою, передбачений ст. 233 КЗпП, у зв`язку з чим, просив суд застосувати наслідки пропуску строку для звернення до суду. В судовому засіданні представник відповідача заперечував щодо задоволення вимог та просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, зазначених у відзиві. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що доводи позивача є необґрунтованими, в той час, як доводи відповідача та його представника заслуговують на увагу, виходячи з наступного. Встановлено, і не оспорюється учасниками процесу, що 30.08.2016 року приблизно о 18:40 год. по вул. Кирилівська в м. Києві сталась ДТП за участю службового автомобіля «Toyota Prius», д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача, внаслідок якої службовий автомобіль зазнав механічних пошкоджень. Відповідно до Постанови Подільського районного суду м. Києва від 21.08.2017 р. водія [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, провадження в справі про адміністративне правопорушення за ст. 124 КУпАП відносно [PERSON] закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення (а.с. 13-15). При цьому, закриття провадження в справі щодо притягнення [PERSON] до адміністративного правопорушення у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також згаданою Постановою встановлено, що в суді відповідач, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП визнав повністю та пояснив, що 30 серпня 2016 року приблизно о 18 год. 40 хв. він повертався із зміни на патрульному автомобілі "Тойота" д/н [NUMBER] та з"їжаючи по мосту з вул . О . Теліги, під`їхав до вул. Кирилівська, 109/2 в м. Києві. Не бажаючи виконувати вимоги дорожнього знаку «Рух праворуч» він увімкнув проблискові маячки та застосував звуковий сигнал, для того щоб, транспортні засоби, які рухались по вул. Кирилівська його пропустили і він зміг потрапити на інший бік вул. Кирилівська, перетнувши подвійну суцільну смугу. Після того, як транспортні засоби, яким він подав звуковий та світловий сигнали почали його пропускати, відповідач продовжив рух і під`їхавши до подвійної суцільної смуги почав її перетинати. В цей час, по зустрічній смузі руху рухався автомобіль «Шкода», який здійснив з ним зіткнення. Крім того, не заперечувалось учасниками процесу і підтверджується матеріалами справи, що автомобіль «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] станом на 20.08.2016 року належав на праві власності Департаменту патрульної служби МВС України та на підставі договору позички № 10 від 02.12.2015 р. перебував у користуванні позивача (а.с. 16-27). Також, як свідчать матеріали справи, з 29.05.2015 року позивач є власником транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] , про що свідчить свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 12). Зважаючи на те, що автомобіль отримав механічні пошкодження 20.08.2016 року, на замовлення начальника Управління патрульної поліції у місті Києві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Зозулі Ю.Г., фахівцями Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України 29.03.2017 р. складено висновок № 19/12-3/103 експертного дослідження. З висновку вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Toyota Prius» д.н.з. [NUMBER] у результаті дорожньо - транспортної пригоди яка сталася 20.08.2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження, складає 142 719, 51 грн. (а.с.28-53) Представник позивача зазначає - зважаючи на те, що вина відповідача, який перебував за кермом службового автомобіля під час ДТП доведена, він в розумінні положень ст.ст. 22,1166, 1187 ЦК України, має нести відповідальність та відшкодувати спричинені збитки. В свою чергу, представник відповідача не погоджується із посиланням позивача на норми матеріального права з огляду на те, що відповідач на день ДТП перебував у трудових стосунках із позивачем. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу, за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Судом встановлено, що ДТП сталась, і це визнається представником позивача, під час виконання відповідачем службових обов`язків під час патрулювання в складі екіпажу патрульного автомобіля. Відповідно до ст. ст. 1, 17 Закону України «Про національну поліцію України» національна поліція України (поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції. Статтею 80 Закону України «Про національну поліцію» визначено спеціальні звання поліцейських та осіб, які їх встановлюють - керівник поліції та Президент України. Приписами ст. 19 Закону України «Про Національну поліцію» визначено, що у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону. Підстави та порядок притягнення поліцейських до дисциплінарної відповідальності, а також застосування до поліцейських заохочень визначаються Дисциплінарним статутом Національної поліції України, що затверджується законом. Держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. При цьому, слід зазначити, що Законом України «Про Національну поліцію» не передбачено спеціального порядку і розміру матеріальної відповідальності поліцейських. Положеннями ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Суд не може погодитись із твердженням представника позивача щодо застосування при прийнятті рішення виключно приписів ст. 1166 ЦК України, з огляду на правовідносини, які склались між сторонами. При цьому, суд бере до уваги роз`яснення вкладені у п. 18 Постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» наступного змісту: під час заподіяння шкоди працівниками самовільним використанням у корисливих цілях технічних засобів підприємства (автомобілів, автокранів тощо) відповідальність має наставати за нормами не трудового, а цивільного права. У такому разі шкода відшкодовується в повному обсязі, включаючи й неотримані підприємством прибутки від використання зазначених технічних засобів. Із матеріалів справи вбачається, а сторонами не заперечується, що відповідач на час ДТП перебував в трудових правовідносинах із позивачем, та, враховуючи, що ЗУ «Про національну поліцію України» підстави та порядок покладення на поліцейських цивільно-правової відповідальності не врегульовано, до даного спору підлягають застосуванню загальні норми КЗпП України, які в розумінні вимог чинного законодавства України, мають застосовуватись у тому разі, коли нормами даногоспеціального Закону не врегульовані спірні правовідносини. Із цих же підстав не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються судом доводи позивача про необхідність застосування до спірних правовідносин лише загальних положень ЦК України про відшкодування шкоди. Позивачем на підтвердження розміру майнової шкоди надано висновок експертного дослідження Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 29.03.2017 року № 19/12-3/103, згідно якого вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу Toyota Prius д.н.з. [NUMBER] , який належить позивачу, у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 20.08. 2016 року, станом на момент проведення експертного дослідження складає 142 719,51 грн. При цьому, стороною відповідача у відзиві зазначено про відсутність відповідача при огляді транспортного засобу, тим самим, ставив під сумнів визначення вартості збитків, однак, дані обставини відповідачем будь-якими доказами не спростовано, клопотань про призначення судової товарознавчої експертизи під час розгляду справи також заявлено не було, а відтак, суд вважає такий розмір майнової шкоди доведеним та відхиляє доводи відповідача про неприйняття такої оцінки в якості належного доказу. Положеннями ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Частиною 1 статті 132 КЗпП України встановлено. що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві, зокрема, п. 5 ч. 1 ст. 134 КЗпП України передбачено, що для притягнення працівника до повної матеріальної відповідальності в його діях на час заподіяння шкоди повинен бути умисел. Умисне заподіяння шкоди має бути підтверджено фактом наявності умислу та свідомого бажання працівника заподіяти підприємству шкоду або допустити її настання. Так, при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Згідно статті 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Відповідно до ч.1 ст.134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у тому числі у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання. У відповідності до ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв`язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. З урахуванням викладеного до категорії прямої дійсної шкоди належать, зокрема, пошкодження матеріальних цінностей (сума прямої дійсної шкоди при цьому дорівнює сумі, на яку знизилася вартість матеріальних цінностей, або сумі витрат на відновлення відповідних об`єктів); зіпсуття матеріальних цінностей це втрата матеріальними цінностями їх споживчих якостей. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов`язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Формами протиправної поведінки працівника є протиправна дія чи протиправна бездіяльність. Обов`язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Як встановлено Постановою Подільського районного суду м. Києва від 21.08.2017 р., та раніше було наголошено, в суді відповідач, свою вину у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП визнав повністю та пояснив, що 30 серпня 2016 року приблизно о 18 год. 40 хв. він повертався із зміни на патрульному автомобілі "Тойота" д/н [NUMBER] та з"їжаючи по мосту з вул . О . Теліги, під`їхав до вул. Кирилівська, 109/2 в м. Києві. Не бажаючи виконувати вимоги дорожнього знаку «Рух праворуч» він увімкнув проблискові маячки та застосував звуковий сигнал, для того щоб, транспортні засоби, які рухались по вул. Кирилівська його пропустили і він зміг потрапити на інший бік вул. Кирилівська, перетнувши подвійну суцільну смугу. Після того, як транспортні засоби, яким він подав звуковий та світловий сигнали почали його пропускати, відповідач продовжив рух і під`їхавши до подвійної суцільної смуги почав її перетинати. В цей час по зустрічній смузі руху рухався автомобіль «Шкода», який здійснив з ним зіткнення. Таким чином, відповідачем в судовому засіданні свідомо надано пояснення своєї вини, визнаючи факт ДТП внаслідок його не бажання виконувати вимоги дорожнього знаку «Рух праворуч». Так, умисел характеризується ще і тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Враховуюче наведене, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністративної відповідальності відповідача за ст. 124 КУпАП України, фактично підтверджено завдання відповідачем шкоди у вигляді пошкодження транспортного засобу внаслідок умисних протиправних дій. Водночас, питання покладення повної матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду в розумінні припису ст. 134 КЗпП України, позивачем заявлено не було, а відтак, суд, з урахуванням диспозитивності цивільно-процесуального судочинства, позбавлений можливості покладення на відповідача повної матеріальної відповідальності за пошкодження автомобіля позивача. Внаслідок чого суд також відхиляє доводи сторони відповідача щодо пропущеного строку для звернення до суду з даним позовом, оскільки норма ст. 233 КЗпП України застосовується у випадку, коли відповідальність працівника (відповідача) за заподіяну шкоду обмежується середнім місячним заробітком останнього. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Суд зазначає, що особливістю вирішення спору про захист порушеного права за умови пропуску строку позовної давності є те, що сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові лише за умови обґрунтованості позову, тобто за умови наявності порушеного права. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Тому враховуючи, що стороною позивача позовні вимоги не доведені, суд відмовляє в їх задоволенні на загальних підставах, незалежно від спливу строку позовної давності. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зважаючи на відмову у задоволенні позову розподіл судових витрат судом не здійснюється. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed