Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-23 00:00:00

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилається на те, що їй Гирич (прізвище по першому чоловіку [PERSON]) Н.О. на підставі Договору купівлі-продажу від 07 травня 1996 року на праві приватної власності належить квартира №12 в житловому будинку № 38 по вул.М.Грушевського у м.Дрогобичі Львівської області. Вищевказаний правовстановлюючий документ зареєстрований в КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» за № 2103 від 07.051996 року. 31 січня 2003 року на підставі рішення Дрогобицького міського суду по цивільній справі №2-119-03 шлюб між нею та відповідачем було розірвано з підстав аморальної поведінки останнього в сімї та побуті. 05 травня 2007 року після укладення другого шлюбу з [PERSON], вона перейшла на прізвище чоловіка на цій підставі в Дрогобицькому МБТІ були внесені відповідні зміни щодо прізвища власника квартири за вищевказаною адресою. Також згідно копії будинкової книги, на належній їй житловій площі з 17 травня 1996 року також зареєстрований в якості наймача її колишній чоловік. Разом з цим, після розірвання шлюбу відповідач в спірній квартирі проживав лише періодично і вже у 2006 році остаточно залишив місце своєї реєстрації та при цьому забрав всі особисті речі. Останніх дванадцять років відповідач жодного дня за місцем свої реєстрації не проживав, з нею не спілкувався, за комунальні послуги кошти не сплачував і такої спроби не робив. Таким чином, протягом тривалого періоду часу [PERSON] за місцем своєї реєстрації не повертався і жодного дня не проживав. За вказаний період часу ні з її сторонни, ні зі сторони інших осіб жодних перешкод в користуванні житлом йому не чинилось. Вказані обставини породжують для неї - як власника житла, негативні наслідки. Лише сам факт формальної реєстрації відповідача, який не проживає в квартирі створює невиправдані додаткові витрати по оплаті за комунальні послуги. Причиною є те, що вона повинна витрачати додаткові кошти за зайву, формально зареєстровану особу. Факт не проживання відповідача, в належній їй на праві приватної власності квартирі без будь-яких на це поважних причин понад встановлені законом строки додатково підтверджується відповідними письмовими доказами по справі: Актами про відсутність ( не проживання особи ) за місцем реєстрації від 19 серпня 2016 року, від 29 січня 2018 року та 30 квітня 2018 року складених за участю свідків та представників КП «Житлово-експлуатаційне обєднання» Дрогобицької міської ради. Так як добровільно відповідач знятися з реєстрації відмовляється, вона змушена звернутися з даним позовом в суд. Позивач [PERSON] в судове засідання не з»явилася, від її представника [PERSON] поступило клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує з підстав викладених в позовній заяві, просить позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про місце та час проведення судового засідання був повідомлений вчасно та належним чином через сайт «Судова влада України», причини неявки суду невідомі. Учасники справи в судове засідання не зявились, а від так відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно правил\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 2 зазначеної статті закріплено обов'язок суду та учасників судового процесу керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Отже, завданнями судочинства мають керуватися не лише суд, а й сторони. Поряд з цим, ч. 1 ст. 44 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд беручи до уваги клопотання позивача, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу на підставі Договору купівлі-продажу від 07 травня 1996 року на праві приватної власності належить квартира №12 в житловому будинку № 38 по вул.М.Грушевського у м.Дрогобичі Львівської області. (а.с. 6) З копії Будинкової книги, вбачається, що за адресою: [ADDRESS], на даний час зареєстровані: [PERSON] позивач, [PERSON] відповідач (колишній чоловік позивача), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 13-22) Відповідач по справі [PERSON] який зареєстрований в [INFO], з 2006 року, за вказаною вище адресою не проживає, що підтверджується актами обстеження факту не проживання особи за місцем реєстрації, складеними 19.08.2016р., 29.01.2018р. та 30.04.2018р. комісією представників КП «Житлово-експлуатаційне об»єднання» Дрогобицької міської ради та письмовими поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну їй власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідача є перешкодою для позивача у повному розпорядженні і користуванні належною їй власністю - будинком, тобто ця реєстрація порушує її права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без по\-важних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у квартирі понад встановлені законом строки, без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такому зі сторони позивача не чинилося, відповідач добровільно залишив спірне житло і переїхав жити в інше місце. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивача понесені ним витрати по оплаті судового збору. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved