Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

\~ \~ \~ \~Акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» звернулося до суду з позовом до [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, третя особа [PERSON] Позовні вимоги мотивовано тим, що між акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов'язками є публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 014/2325/82/571 від 25.09.2006 року (далі кредитний договір). Відповідно до умов вказаного кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38000,00 Євро, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,0 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 24.09.2016 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.4. кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник зобов'язався сплатити проценти у розмірі 14,00% річних. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобовязань, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника сплатити банку пеню у розмірі 0,5% від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в договорі. \~ \~ \~ \~На умовах іпотечного договору від 25.09.2006 року, укладеного між банком та [PERSON], в забезпечення виконання зобовязань за даним кредитним договором, було передано в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вулиці Здоров'я під номером вісімнадцятим, який розташований на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності [PERSON] \~ \~ \~ \~В звязку\~з порушенням\~позичальником умов\~кредитного договору\~щодо погашення\~кредиту,\~процентів та\~пені в\~позивача (іпотекодержателя)\~виникла необхідність в зверненні стягнення на предмет іпотеки\~ за договором іпотеки від 25.09.2006 року, тому позивач просить суд звернути стягнення на житловий будинок з надвірними будівлями, що є предметом іпотеки та знаходиться в\~м.\~Славута Хмельницької\~області по\~вулиці Здоров'я\~під номером\~вісімнадцятим у спосіб шляхом реалізації його на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною не нижчою на звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та стягнути з відповідача 10332 грн. 00 коп. судових витрат. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судове засідання не зявився, подав до суду заяву про відсутність заперечень щодо ухвалення заочного рішення по справі. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON], який належним чином був повідомлений про день та час слухання справи до суду не з'явився та не повідомив суд про причини неявки. До суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності та застосування строку позовної давності від 23.03.2018 року. \~ \~ \~ \~Третя особа [PERSON], який належним чином був повідомлений про день та час слухання справи до суду не з'явився та не повідомив суд про причини неявки. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль", правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов'язками є позивач - публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» та позичальником [PERSON] було укладено договір про надання кредиту № 014/2325/82/571 від 25.09.2006 року. Відповідно до умов цього кредитного договору банк надав позичальнику кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 38 000,00 Євро, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти у розмірі 14,0 % річних, комісії згідно умов договору та тарифів банку, а також виконати всі інші зобов'язання в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 24.09.2016 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до п. 1.4. кредитного договору за користування кредитними коштами позичальник зобов'язався сплатити проценти у розмірі 14,00% річних. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобовязань, зокрема термінів повернення кредиту та/або термінів сплати процентів, банк має право вимагати від позичальника сплатити банку пеню у розмірі 0,5% від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в договорі. \~ \~ \~ \~З метою забезпечення виконання позичальником кредитних зобов'язань 25.09.2006 року між банком та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір відповідно до умов якого іпотекодавцем було передано в іпотеку банку (іпотекодержателю) житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вулиці Здоров'я під номером вісімнадцятим, який розташований на приватизованій земельній ділянці та належить на праві приватної власності відповідачу. Сторони погодили, що заставна вартість предмету іпотеки становить 300371 гривень (п. 1.3. Іпотечного договору). Іпотекодержатель має право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем та боржником зобов'язань за іпотечним або кредитним договором. \~ \~ \~ \~В зв'язку\~з порушенням\~позичальником [PERSON]\~умов кредитного\~договору щодо\~погашення кредиту\~та відсотків\~за кредитом\~в позивача\~(іпотекодержателя)\~виникла необхідність в зверненні стягнення на предмет іпотеки\~ за договором іпотеки від 25.09.2006 року. Відповідно до статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 1, 5 ст. 3 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 33 Закону передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. З наданої ж позивачем довідки-розрахунку заборгованості за кредитним договором № 014/2325/82/571 від 25.09.2006 року слідує, що станом на 18.09.2017 року заборгованість за вказаним кредитним договором складає 67 861,59 Євро, що еквівалентно 2128969,61 грн. з яких: заборгованість за кредитом 29876,59 Євро, що еквівалентно 937295,34 грн.; заборгованість за відсотками 37985,00 Євро, що еквівалентно 1191674,27 грн., у тому числі прострочена заборгованість за відсотками 37687,05 Євро, що еквівалентно 1182326,91 грн. Вказаний розрахунок заборгованості жодним чином не спростовано відповідачем. Таким чином, вимога позивача з метою погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки є обгрунтованою. Згідно правової позиції ВСУ у справі за № 6-786цс17: відповідно до ч. 1 статті 509, статтею 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. При цьому відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи. У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобовязання не визнає. Виконання боржником зобовязання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобовязання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється. Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобовязання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина пята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Так, згідно з указаною нормою іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Натомість Законом України «Про іпотеку» не передбачено такої підстави для припинення іпотеки, як сплив позовної давності до основної чи додаткової вимог кредитора за основним зобовязанням. Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 266, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Вищевказаним спростовується підставність застосування до заявленого позову строку позовної давності згідно заяви відповідача. В позовній заяві позивач просив встановити спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки майна, здійсненої субєктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Згідно з правовою позицією ВСУ № 6-1205цс15 від 23.12.2015, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку" і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Однак, вказана правова позиція щодо зазначення у рішенні суду початкової ціни предмету іпотеки на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у наступному була Верховним Судом України змінена (справи № 6-1923цс16, № 6-1907цс16). Верховний Суд України у правових позиціях № 6-1907цс16 від 02.11.2016 та №6-2284цс16 від 01.03.2017 зазначив наступне. За вимогами частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Суть іпотеки як засобу забезпечення виконання цивільно-правових зобов'язань полягає у тому, що кредитор (іпотекодержатель) набуває право в разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого іпотекою, одержати задоволення своїх вимог з вартості іпотечного майна переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. Це право відповідно до Закону України "Про іпотеку" підлягає підтвердженню з боку суду. Згідно з положеннями частини першої статті 39 цього Закону в разі звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна іпотечного майна, з якої починаються торги, встановлюється рішенням суду. Виходячи зі змісту поняття ціни, як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, беручи до уваги аналіз норм ст. ст. 38, 39 Закону України від 5 червня 2003 р. №898-IV "Про іпотеку", Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла правового висновку, що в розумінні норми ст. 39 Закону України від 5 червня 2003 р. №898-IV "Про іпотеку" встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 цього Закону. Позивачу рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки дає право на примусовий продаж іпотечного майна, то, викладаючи резолютивну частину рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд повинен обов'язково врахувати вимоги зазначеної норми, тобто встановити у грошовому вираженні початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації, визначену за процедурою, передбаченою ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку". Отже, в даному випадку суд приходить до висновку про необхідність встановлення способу реалізації предмету іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження, з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» за початковою ціною: 688800 грн. за житловий будинок з надвірними будівлями, що є предметом іпотеки та знаходиться в м. Славута Хмельницької області по вулиці Здоров'я під номером вісімнадцятим, який належить відповідачу [PERSON], вартість якого встановлена в звіті про оцінку вказаного майна від 02.03.2017 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 10332 гривень судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved