Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до суду з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа: Премєр-міністр України Гройсман Володимир Борисович про захист честі, гідності, та ділової репутації, спростування недостовірної інформації. Ухвалою суду від 06.04.2017, занесеною до журналу судового засідання замінено неналежного відповідача - Кабінет Міністрів України на належного відповідача - Премєр-міністра України Гройсмана Володимира Борисовича (далі по тексту - відповідач 1, Премєр-міністр Гройсман В.Б.). Також, в якості співвідповідача залучено до участі у справі Господарсько-фінансовий Департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.06.2016 під час публічного виступу на прес-конференції за підсумками робочого візиту до Сполучених Штатів Америки відповідач поширив недостовірну інформацію, яка стосується позивача, як політичного діяча, та її діяльності на посаді Премєр-міністра України у лютому-вересні 2005 року та грудні 2007-березні 2010 року. Позивач зазначає, що вказана прес-конференція транслювалася різними ЗМІ, он-лайн трансляція відбувалася в ефірі телеканалу «112 Україна» та була розміщена на сайті 112.ua. Також, вказує на те, що у 2008 році ніяких контрактів на поставку газу по ціні 135 доларів США за 1 000,00 куб.м. не існувало, ціна газу у 2008 році за 1 000,00 куб.м. складала 179,5 доларів США; жоден суб'єкт господарювання станом на 01.01.2009 не мав договірних зобов'язань перед НАК «Нафтогаз України» на поставку у 2009 році природного газу за ціною 179,5 доларів США за 1 000,00 куб.м.; здороження ціни на газ за контрактом від 19.01.2009 №КП було найменшим за останні 3 роки, і ціна становила на рівні 232,98 доларів США, тоді як середня ринкова ціна газу по Європі була на рівні 510,00 доларів США за 1 000,00 куб.м. Вважає, що розповсюджена відповідачем інформація щодо неї озвучена з метою дискредитувати її, як тодішнього керівника Кабінету Міністрів України та сьогоднішнього політичного опонента. Вказує на те, що незважаючи на наявність великого об'єму відкритої та загальнодоступної інформації щодо правомірності і доцільності укладення «газових угод» у 2009 році, відповідач з невідомих причин використовує застарілу риторику керівників держави «часів Януковича», свідомо поширює неправдиву та недостовірну інформацію щодо порядку укладення Контракту на поставку газу у 2009 році та його ціни, а також мотивів його укладення з української сторони. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 06.04.2017, позивач просить суд: - зобов'язати відповідача за свій рахунок протягом десяти днів з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію: «…тому що з кожної тисячі кубів газу з 2008, по моєму, року, а дев'ятого року з тисячу кубів, той, хто мав відношення до підписання, заробляв звідти дивіденди…», поширену ним 21.06.2016 під час його публічного виступу на пре-конференції за підсумками робочого візиту до Сполучених Штатів Америки 14-17 червня, у той же спосіб, у який вона була поширена з оголошенням повідомлення наступного змісту: «Двадцять першого червня дві тисячі шістнадцятого року на прес-конференції за підсумками робочого візиту до Сполучених Штатів Америки 14-17 червня, мною, Гройсманом Володимиром Борисовичем, як Премєр-Міністром України, під час публічного виступу була поширена інформація про те, що «я думаю, що це (підписання Контракту у 2009 році на постачання газу в Україну) зробили не безкоштовно, не безкоштовно. А експертне середовище знає, що це зробили не безкоштовно, тому що з кожної тисячі кубів газу з 2008, по моєму року, а дев'ятого року з тисячі кубів, той, хто мав відношення до підписання, заробляв звідти дивіденди. Але ці дивіденди були поза межами України. Вказана інформація є недостовірною, порочить честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], як однієї з осіб, яка була причетна до підписання Контракту у 2009 році на постачання газу в України. У мене відсутні докази того, що з кожної тисячі кубів газу з 2009 року той, хто мав відношення до підписання контрактів на постачання газу, заробляв звідти дивіденди. Такі мої твердження були голослівними»»; - зобов'язати Господарсько-фінансовий Департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України забезпечити доступ громадськості до інформації з спростування Премєр-міністром України Гройсманом В.Б. недостовірної інформації, що була поширена 21.06.2016 під час його публічного виступу на пре-конференції за підсумками робочого візиту до Сполучених Штатів Америки 14-17 червня. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Представник відповідача 1 у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на викладене в письмових запереченнях, просив відмовити в повному обсязі. Відповідач Господарсько-фінансовий Департамент Секретаріату Кабінету Міністрів України свого представника у судове засідання не направив. Про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за відсутності представника до суду не надходило. Разом з тим, надав суду письмові заперечення, згідно яких просив відмовити у задоволенні позову. Суд, на підставі ч.2 ст. 169 ЦПК України, визнав можливим розгляд справи за відсутності відповідача Господарсько-фінансового Департаменту Секретаріату Кабінету Міністрів України Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача 1, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28). Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Водночас, згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію», під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що 21.06.2016 під час публічного виступу на прес-конференції за підсумками робочого візиту до Сполучених Штатів Америки відповідач поширив наступну інформацію: «…І я думаю, що це зробили не безкоштовно. А експертне середовище знає. Що це зробили не безкоштовно, тому що з кожної тисячі кубів газу з 2008, по моєму, року, а дев'ятого року з тисячу кубів, той, хто мав відношення до підписання, заробляв звідти дивіденди. Але ці дивіденди були поза межами України…». Он-лайн трансляція прес-конференції відбувалася в ефірі телеканалу «112 Україна» та була розміщена на сайті 112.ua. Також, аналогічна інформації була розміщена на сайті Інтернет-видання «Українська правда», «Еспресо ТV», Інтернет-виданні «Укрнет», на сайті Інтернет-видання «Цезор.НЕТ», Інтернет-видання «Дзеркало тижня України» та на сайті Інтернет-видання «iPress.ua». Згідно з ч. 4 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особо, яка поширила інформацію. Водночас, ч. 6 ст. 277 ЦК України передбачено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Відповідно до положень п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Водночас, зазначаючи в якості відповідача Премєр-міністра України Гройсмана В.Б., позивачем не взято до уваги положення п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що відповідач - Премєр-міністр України Гройсман В.Б не поширював на зазначених вище сайтах інформацію, спростувати яку просить позивач, доказів протилежного позивачем не надано. Також, зі змісту оскаржуваної інформації не вбачається, що вона стосується саме позивача. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Однак, зі змісту оскаржуваної інформації не вбачається, що вислови відповідача 1 стосувалися саме [PERSON] Зазначення у виступу: «…той, хто мав відношення до підписання…» ніяким чином не може свідчити про те, що мова йде про позивача. Крім того, відповідно до Висновка експертного дослідження №123/1 від 09.02.2017, аналізуючи оспорювану інформацію експертом зазначено, що [PERSON] безпосередньо тут не згадується, ототожнення її з людиною, яка підписала з росіянами контракт, за яким за тисячу кубів газу Україна стала сплачувати 450 доларів, виходить за межі компетенції експерта. Також, у Висновку експертного дослідження за результатами проведення психологічного дослідження №1978/17-61 від 10.02.2017 вказано про те, що внаслідок розповсюдження інформації у вигляді висловлювання Гройсмана В.Б. шкоди честі, гідності та діловій репутації [PERSON] не спричинено. (а.с.144-147) У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Оцінюючи зміст оскаржуваної інформації, суд зазначає, що дана інформація є оціночним судженням, зокрема, з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів: «І я думаю», «по-моєму». Крім того, у Висновку експертного дослідження №123/1 від 09.02.2017 зазначено, що аналізуючи оспорювану інформацію експертом зазначено, що згідно словникового тлумачення термінів та їх тлумачення у Законі України «Про інформацію», висловлюється особиста думка, міркування з елементами невпевненості та з посиланнями на інших.(а.с.133-136) Разом з тим, суд враховує те, що відповідно до ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадянського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Так, Європейський суд з прав людини у п. 41 рішення від 08.07.1986 у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначив, що "свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе". Так, Пленум Верховного суду України в пункті 21 своєї постанови №1 від 27.02.2009 надав роз'яснення, що при розгляді такої категорії справ суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Посилаючись на положення вказаних актів, Пленум Верховного суду України зазначив, що межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Зважаючи на викладене, суд позбавлений можливості встановити, чи є оскаржувана інформація недостовірною, оскільки, відомості, які просить спростувати позивач, не стосуються безпосередньо особи позивача, та оспорювана позивачем інформація є оціночним судженням, а не фактичним твердженням. Отже, в процесі судового розгляду не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, які полягали би у приниженні її честі та гідності, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. В зв'язку з цим, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем їй не відшкодовуються. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 15, 16, 20, 201, 270, 275, 277, 297, 299 Цивільного кодексу України, постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про захист честі, гідності, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" від 27.02.2009 №1,

Outcome: dismissed