Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача 43 940,00 гривень заподіяної незаконним рішенням моральної шкоди. Заявлені вимоги обґрунтував тим, що Волинська митниця Держмитслужби 12 січня 2020 року протиправно відмовила йому у перетині митного кордону на власному транспортному засобі особистого користування та винесла картку відмови з огляду на наявність у нього посвідки на постійне проживання в Україні, яку, незважаючи на обізнаність із судовим рішенням Верховного Суду по справі № 576/2162/16-а, митниця вважала достатнім доказом для визначення його статусу як "резидента". Цю картку відмови він оскаржив в судовому порядку та постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року вона була скасована. Таким незаконним рішенням відповідач порушив його право на мирне володіння майном та право на вільне пересування, чим спричинив йому моральну шкоду у вигляді душевних страждань - стресу та неспокою, оскільки був вимушений викликати на пункт пропуску батька та нотаріальним дорученням уповноважувати його на декларування та перевезення транспортного засобу; упродовж тривалого часу був змушений доводити протиправність дій відповідача в судовому порядку; використання транспортного засобу залишилось бути обмеженим по даний час положеннями ч.5 ст.380 МК України, яка дозволяє користуватися тимчасово ввезеними транспортними засобами на території України лише громадянами, які їх ввезли, тому для вивезення транспортного засобу йому знову доведеться залучати батька; для відновлення прав вимушений був звертатися до відповідача в порядку ст.109 МК України щодо передачі йому права на тимчасове використання режиму тимчасового ввезення, на що отримав відмову, яку також був змушений оскаржувати в судовому порядку. Оскільки неправомірне рішення та заподіяна йому моральна шкода стали наслідком неврахування та ігнорування відповідачем висновків постанови Верховного Суду по справі № 576/2162/16-а, вважає, що справедливим і достатнім розміром сатисфакції буде таким, що відповідає за принципом аналогії мінімальному стягненню, передбаченому ч.2 ст.382 КАС України, за невиконання судового рішення в розмірі двадцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 43 940,00 гривень. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 21 грудня 2020 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. 15 січня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У ньому його представник вказав, що обґрунтування позову зводиться виключно до встановленої в судовому порядку протиправності рішення митниці та очікування позивача на винесення судом рішення в його користь. Вважає, що позивач не довів рівня настання тих негативних емоцій, які спричинили йому душевні страждання, а також причинного зв`язку між прийнятим митницею рішенням та такими стражданнями, а відтак не довів самого факту заподіяння йому моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позову. Примірник відзиву позивач отримав 27 січня 2021 року, що підтверджується інформацією з Інтернет-сайту Укрпошти щодо відстеження рекомендованого поштового відправлення за трек-номером. У семиденний строк з дня отримання примірника відзиву, що визначений судом в ухвалі від 21 грудня 2020 року, та з додатковим врахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерством інфраструктури України від 28 листопада 2013 року № 958, позивач відповіді на відзив на позовну заяву не подав. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від учасників справи до суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст.279 ЦПК, суд розглянув справу за наявними у справі матеріалами. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 12 січня 2020 року [PERSON] , будучи громадянином Республіки Білорусь, ввозив на митну територію України автомобіль "Акура", номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . Цей транспортний засіб [PERSON] заявив до митного оформлення шляхом декларування в порядку, передбаченому для громадян, в режимі "транзит" з метою особистого користування. Старший державний інспектор Волинської митниці Держмитслужби Бегаль О.М. винесла картку відмови № UА205060/2020/00149, якою відмовила [PERSON] у пропуску транспортного засобу на митну територію України, оскільки він не виконав вимог п.1 ст.381 МК України в частині внесення на рахунок митниці грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Водночас позивачу було роз`яснено, що згідно вимог ст.381 МК України громадянам-резидентам (постійне місце проживання - Україна) дозволяється поміщувати у митний режим "транзиту" транспортні засоби особистого користування, з метою прохідного транзиту через митну територію України, за умови їх письмового декларування в порядку, передбаченому для громадян, та внесення на рахунок органу Держмитслужби, що здійснив пропуск таких транспортних засобів на митну територію України, грошової застави в розмірі митних платежів, що підлягають сплаті при ввезенні таких транспортних засобів на митну територію України з метою вільного обігу. Отже, посадова особа Волинської митниці Держмитслужби при винесенні картки відмови вважала позивача резидентом в розумінні підпункту "в" пункту 50 статті 4 МК України, що й слугувало підставою для прийняття рішення у формі картки відмови про відмову у пропуску через митний кордон України. Цю картку відмови позивач оскаржив у судовому порядку (справа № 580/783/20). Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 16 червня 2020 року у задоволенні позову [PERSON] до Волинської митниці Держмитслужби про скасування картки відмови та зобов`язання вчинити дії відмовив повністю. Восьмий апеляційний адміністративний суд з таким рішенням окружного суду не погодився та його скасував постановою від 11 серпня 2020 року, а картку відмови № UA205060/2020/00149 від 12 січня 2020 року визнав протиправною і скасував. У постанові Восьмий апеляційний адміністративний суд вказав, що посвідка на постійне проживання є документом, який підтверджує право на постійне проживання в Україні, а не засвідчує факт постійного проживання в Україні. У зв`язку із цим Волинська митниця Держмитслужби не мала в розпорядженні обґрунтованих доказів того, що позивач постійно проживає в Україні, а отже має статус резидента, тому неправомірно відмовила позивачу у переміщенні транспортного засобу на територію України з метою транзиту. З Єдиного державного реєстру судових рішень судом встановлено, що постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року Волинська митниця Держмитслужби оскаржувала в касаційному порядку. Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2020 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці Держмитслужби. Верховний Суд, відмовляючи у відкритті касаційного провадження вказав, що Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію у подібних правовідносинах, зокрема у постанові від 21 серпня 2018 року у справі № 576/2162/16-а. Постанова від 21 серпня 2018 року винесена Верховним судом у справі № 576/2162/16-а за позовом особи до Сумської митниці ДФС про визнання протиправною та скасування постанови у справі про порушення митних правил. У ній Верховний Суд вказав, що факт наявності посвідки на право постійного проживання на території України ще не свідчить про реалізацію цього права. 14 серпня 2020 року [PERSON] та його батько [PERSON] звернулись на Волинську митницю Держмитслужби із заявами в порядку ст.109 МК України про передачу позивачу права використання режиму тимчасового ввезення, оскільки транспортний засіб "Акура", номерний знак [NUMBER] , кузов № [NUMBER] , був ввезений 12 січня 2020 року на територію України в режимі тимчасового ввезення до одного року батьком позивача. Волинська митниця Держмитслужби листом від 04 серпня 2020 року з посиланням на митне та податкове законодавство відмовила у такому проханні позивача. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (наприклад, "Рисовський проти України", № 29979, пункти 86, 89, від 20 жовтня 2011 року, "Антоненков та інші проти України", № 14183/02, пункт 71, від 22 листопада 2005 року). Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Шкода, завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується на підставі ст.1173 ЦК України. За змістом цієї норми шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Аналогічне за змістом положення закріплене у ст.1174 ЦК України, яка передбачає відшкодування шкоди, завданої посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст.ст.3, 19 Конституції України). За змістом наведених норм у спірних правовідносинах позивач повинен довести у відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України факт протиправності рішення митниці стосовно нього як причини спричиненої моральної шкоди, а також її розмір. Дослідженими матеріали справи підтверджено, що постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 11 серпня 2020 року у справі № 580/783/20 задоволено адміністративний позов позивача та скасовано картку відмови Волинської митниці Держмитслужби № UА205060/2020/00149 про відмову йому у пропуску транспортного засобу на митну територію України. Отже, незаконність прийнятого відповідачем рішення у формі картки відмови стосовно позивача об`єктивно доводиться вказаним судовим рішенням, яке з огляду на відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Волинської митниці Держмитслужби, набрало законної сили у встановленому порядку. Оскільки судовим рішенням у справі № 580/783/20 встановлено, що посадова особа Волинської митниці Держмитслужби не мала у своєму розпорядженні обґрунтованих доказів вважати позивача резидентом і неправомірно відмовила позивачу у переміщенні транспортного засобу на територію України з метою транзиту, то відповідно до ст.ст.1073, 1074 ЦК України позивач має право на відшкодування моральної шкоди, що виразилась у його душевних стражданнях, завданих рішенням посадової особи Волинської митниці Держмитслужби. При цьому в силу наведених матеріальних норм таке відшкодування здійснюється незалежно від вини посадової особи чи її органу. Наведене позивачем обґрунтування заподіяння йому моральної шкоди суд вважає доведеним, оскільки очевидним є те, що сам факт прийняття митницею картки відмови у пропуску транспортного засобу через митний кордон України викликав у нього негативні емоції, так як для ввезення автомобіля він був вимушений залучати близьку людину, відповідно, прикладати додаткові зусилля. Оскільки автомобіль з причин оформлення картки відмови не міг бути оформлений на ім`я позивача в режимі тимчасового ввезення, тому в силу вимог ч.5 ст.380 МК України він досить тривалий час був позбавлений можливості особисто користуватися належним йому транспортним засобом на території України, де має право на постійне місце проживання, а відтак був позбавлений права, на яке розраховував, перебуваючи в Україні, що без сумніву створює певний дискомфорт у повсякденному житті. Відстоювати свої права позивачу довелося у судовому порядку, що безумовно змушувало його докладати додаткових зусиль та витрачати час для захисту своїх прав. Судовий процес у судах усіх інстанцій тривав до листопада 2020 року, при цьому судом першої інстанції у задоволенні його позову було відмовлено, тому очевидним є те, що упродовж усього цього періоду позивач перебував у стані неспокою. Щодо розміру заявленої позивачем моральної шкоди, то суд вважає його посилання на можливість застосування за принципом аналогії стягнення, передбаченого ч.2 ст.382 КАС України, помилковим з огляду на положення ст.8 ЦК України (аналогія). Стаття 8 ЦК України визначає, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Отже, застосування у цивільних правовідносинах за аналогією положень Кодексу адміністративного судочинства чинним законодавством не передбачено. Визначення розміру моральної шкоди, яка є предметом спору, чітко врегульовано ст.23 ЦК України, тому відсутні потреби у застосуванні правил аналогії як закону, так і права. Згідно із ч.3 ст.23 ЦК України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує характер протиправного рішення митниці, глибину і тривалість душевних страждань позивача, та у відповідності до закріплених у ч.3 ст.23 ЦК України вимог розумності і справедливості, вважає, що достатньою і справедливою компенсацією заподіяної йому моральної шкоди у грошовому виразі буде 3000 гривень. Таким чином, на підставі встановлених фактичних обставин та відповідних норм закону суд приходить до висновку, що заявлений позивачем позов по своїй суті є обґрунтованим і підставним, проте в частині розміру заявленої моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. За змістом ст.1173 ЦК України дана шкода відшкодовується державою. Державі на праві власності належать кошти державного бюджету. Боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). У даному випадку держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади - Волинську митницю Держмитслужбу. Отже, кошти на відшкодування моральної шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Outcome: partial