Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Кредекс Фінанс" звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області із позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення у солідарному порядку заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, яка утворилась станом на 09 вересня 2013 року, в сумі 7177 гривень 78 копійок. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином. Представник позивача подав заяву, якою просив розглянути справу без його участі, але у разі явки відповідача чи його представника просив відкласти розгляд справи. Оскільки явка є правом учасника судового процесу, а такої підстави для відкладення розгляду справи як явка іншого учасника не передбачена Цивільним процесуальним кодексом України (надалі за текстом - ЦПК України), суд прийняв рішення розглянути справу без участі представника позивача та другого відповідача, який був належним чином повідомлений у порядку частини 5 статті 74 ЦПК України, але не з'явився та причини неявки не повідомив. Позиція позивача полягає у тому, що на підставі договору факторингу, який ним було укладено з ПАТ «УкрСиббанк», він придбав у останнього право вимоги уплати боргу до відповідачів за кредитним договором №11077890000 від 20 листопада 2006 року, у розмірі 6023 гривні 90 копійок, з яких: 4844 гривні - борг за кредитом, 1179 гривень 55 копійок - борг по сплаті процентів за користування кредитом. При чому відповідач [PERSON] повинен сплатити вказану заборгованість як боржник за кредитним договором, а [PERSON], як поручитель, на підставі договору поруки №61413 від 20 листопада 2006 року. А оскільки за період з 15 травня 2012 року по 09 вересня 2013 року, відповідачі не сплатили йому зазначену заборгованість, він як особа, яка має право вимоги, має право стягнути з них і три проценти річних за прострочку повернення кредиту у розмірі 192 гривні 31 копійка, а також пеню за прострочку повернення кредиту у розмірі 961 гривня 57 копійок. Відповідач [PERSON], у судовому засіданні визнав наявність боргу перед позивачем, але тільки у розмірі 6023 гривні 90 копійок, з яких: 4844 гривні - борг за кредитом, 1179 гривень 55 копійок - борг по сплаті процентів за користування кредитом. При цьому вказував на те, що оскільки він вже сплатив позивачу 1000 гривень, його заборгованість перед ним складає 5023 гривні 90 копійок. Заборгованість перед позивачем у вигляді трьох процентів річних та пені за прострочку повернення кредиту не визнав, вказував на те, що ніяких договорів з позивачем не підписував, а юридичні підстави для цього відсутні. У випадку присудження судом до стягнення пені та трьох процентів річних, просив суд застосувати позовну давність. На основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, суд встановив наступні обставини, та відповідно до них визначив такі правовідносини: Двадцятого листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON], було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11077890000 (а.с.7-10 тому 1). На підставі вказаного договору, 20 листопада 2006 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 36912 гривень, шляхом зарахування зазначеної суми на його поточний рахунок (а.с.7,102 тому 1). Також, 20 листопада 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" і [PERSON] було укладено договір поруки №61413 (а.с.16 тому 1). Двадцятого квітня 2012 року публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", як правонаступник Акціонерного комерційного інноваційного банку «УкрСиббанк» (надалі за текстом - «УкрСиббанк») та товариство з обмеженою відповідальністю "Кредекс Фінанс" (надалі за текстом - «Кредекс Фінанс») уклали договір факторингу № 05/12 (а.с.79-93,102а-102д,23 тому 1). На підставі вказаного договору, 14 травня 2012 року, «УкрСиббанк» відступив "Кредекс Фінанс" права вимоги погашення заборгованості, що виникла на підставі кредитного договору № 11077890000 від 20 листопада 2006 року (зокрема, право вимоги сплати боргу у розмірі 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів) та на підставі договору поруки №61413 від 20 листопада 2006 року (зокрема, право вимоги виконання [PERSON], як поручителем, зобов'язань [PERSON], як боржника, за кредитним договором №11077890000 від 20 листопада 2006 року, у випадку їх невиконання) (а.с.7-10,16,23,24,79-93 тому 1). При цьому, з огляду на встановлену частиною 2 статті 1078 Цивільного кодексу України презумпцію передачі майбутніх вимог фактору (з дня виникнення права вимоги до боржника), а також з огляду на умови договору факторингу, 14 травня 2012 року «УкрСиббанк» відступив "Кредекс Фінанс" не тільки наявні права вимоги за кредитним договором № 11077890000 від 20 листопада 2006 року та договором поруки №61413 від 20 листопада 2006 року, а й ті права вимоги щодо погашення заборгованості, які можуть виникнути в майбутньому у вигляді процентів, комісій та інших платежів, що підлягають сплаті «УкрСиббанку» за кредитним договором, включаючи збитки у зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості (а.с.7-10,16,23,24,79-93 тому 1). Тридцятого травня 2012 року, «Кредекс Фінанс» направило через Київське відділення «Укрпошти» письмову вимогу [PERSON] про необхідність погашення ним заборгованості за кредитним договором № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, у розмірі 6023 гривень 90 копійок, саме вказаному підприємству, як особі, яка набула право вимоги зазначеної заборгованості. При цьому, до вимоги було додано повідомлення про передачу права грошової вимоги (а.с.18-20 тому 1). П'ятнадцятого червня 2012 року, [PERSON] отримав засобами електронної пошти копію вимоги до нього. А 12 вересня 2013 року, на вказаний у цій вимозі поточний рахунок, він сплатив 1000 гривень (а.с.67-68 тому 2). Вісімнадцятого вересня 2013 року «Кредекс Фінанс» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON], у солідарному порядку, заборгованості за кредитним договором №11077890000 від 20 листопада 2006 року, яка утворилась станом на 09 вересня 2013 року, у розмірі 7177 гривень 78 копійок (а.с.2-6 тому 1). Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, в яких позивач вважає себе новим кредитором у грошовому зобов'язанні, а вказаного відповідача боржником, та в межах яких виник спір щодо права позивача, як нового кредитора у зобов'язанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобов'язанні, отриманого ним кредиту, сплати процентів за його користування, а також трьох процентів річних та пені у зв'язку з прострочкою повернення кредиту. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між позивачем та відповідачем [PERSON] теж виникли цивільні (зобов'язальні) правовідносини, але у сфері забезпечення виконання зобов'язання, в яких позивач теж вважає себе новим кредитором, а вказаного відповідача поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як нового кредитора на отримання виконання грошового зобов'язання боржника у повному обсязі поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Відповідно до положень частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини 2 статті 509, пункту 1 частини 2 статті 11 та частини 1 статті 629 ЦК України зобов'язання можуть виникати з договорів, які стають обов'язковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини 1 статті 1054 ЦК України та пунктів 22,23 частини 1 статті 1, частини 1 статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у порядку та на умовах, передбачених договором. Двадцятого листопада 2006 року між "УкрСиббанк" та [PERSON], було укладено саме договір про надання споживчого кредиту № 11077890000 (а.с.7-10 тому 1), за яким "УкрСиббанк" взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] 20 листопада 2006 року кредит у розмірі 36912 гривень, шляхом зарахування цих коштів на рахунок позичальника, а [PERSON] взяв на себе зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії, штрафи та інші платежі на умовах визначених договором (а.с.7-10 тому 1). Факт належного виконання банком свого зобов'язання підтверджується платіжним дорученням №13561 від 20 листопада 2006 року (а.с.102 тому 1), тому банк отримав право вимагати виконання [PERSON], як боржником, свого зобов'язання по поверненню кредиту, сплати процентів за його користування, а також комісій, штрафів та інших платежів на умовах визначених договором Виходячи з положень частин перших статей 526, 529 та 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обов'язку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). «УкрСиббанк» та [PERSON] умовами договору про надання споживчого кредиту встановили, що позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти виходячи з розміру 15 процентів річних (крім випадків перегляду розміру на умовах, передбачених пунктом 9.2. договору) не пізніше 18 листопада 2011 року (пункт 1.2.2., 1.3.4. договору). При цьому, сторони погодили, що банк самостійно веде облік і здійснює розрахунки заборгованості позичальника відповідно до вимог Національного банку України та умов договору (пункт 9.9. договору). Відповідно до положень частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання). З огляду на розрахунок заборгованості за кредитним договором, що здійснений банком, позичальник своє зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів належним чином не виконав, зокрема станом на 14 травня 2012 року розмір боргу [PERSON] склав 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів за його користування (а.с.19 тому 1). Зважаючи на встановлені судом обставини, а також визнання [PERSON] факту наявності у нього заборгованості у вказаному розмірі, суд вважає доведеним факт порушення [PERSON], як боржником, взятого на себе грошового зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, а тому доведеним факт наявності у «УкрСиббанк», як кредитора у цьому грошовому зобов'язанні, станом на 14 травня 2012 року, права вимоги до [PERSON] щодо сплати боргу у розмірі 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів за його користування. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України, виконання основного зобов'язання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і грошового зобов'язання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, тому у випадку порушення зобов'язання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі (включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків), залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Двадцятого листопада 2006 року, між "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено договір поруки №61413, яким вони передбачили, що [PERSON], як поручитель, бере на себе зобов'язання відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне і повне виконання [PERSON], як боржником, усіх його зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту №11077890000 від 20 листопада 2006 року і додатковими угодами, що можуть бути укладені в майбутньому, у тому числі сплату процентів, пені та інших штрафних санкцій та збитків (пункти 1.1., 1.3. договору поруки). Зважаючи на встановлені судом обставини та те, що [PERSON] своєчасно і у повному обсязі свої грошові зобов'язання за кредитним договором №11077890000 від 20 листопада 2006 року не виконав, що визнав у судовому засіданні, а в силу положень частини 1 статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суд вважає встановленим факт наявності у «УкрСиббанк», як кредитора у грошовому зобов'язанні, станом на 14 травня 2012 року, права вимоги до [PERSON] щодо сплати у солідарному порядку боргу [PERSON] у розмірі 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів за його користування. Тому, суд констатує, що станом на 14 травня 2012 року «УкрСиббанк» було кредитором і у зобов'язанні [PERSON] і у зобов'язанні [PERSON], з правом вимоги боргу, що належить кредитору. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 512 та частини 1 статті 515 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), крім тих зобов'язань, що нерозривно пов'язані з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Тому, оскільки за своєю правовою природою зобов'язання, які виникають з договорів про надання споживчого кредиту та договорів поруки, якими забезпечується виконання зобов'язання за договорами про надання споживчого кредиту, не є такими, що нерозривно пов'язані з особою кредитора, у таких зобов'язаннях кредитор може бути замінений іншою особою. Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Поряд з цим, згідно з статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). При цьому, у випадку передачі наявної вимоги, діє презумпція передачі майбутньої вимоги. Отже, одним із видів правочинів, на підставі якого може бути змінено кредитора у зобов'язанні є договір факторингу, на підставі якого новому кредитору можуть бути передані як наявне право вимоги, так і те, що виникне у майбутньому. Так, 20 квітня 2012 року "УкрСиббанк" та "Кредекс Фінанс" уклали між собою договір факторингу № 05/12 (а.с.79-93 тому 1). На підставі вказаного договору, 14 травня 2012 року, «УкрСиббанк» відступив "Кредекс Фінанс" наявні права вимоги за кредитним договором № 11077890000 від 20 листопада 2006 року (зокрема, право вимоги сплати боргу у розмірі 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів) та право вимоги за договором поруки №61413 від 20 листопада 2006 року (зокрема, право вимоги виконання [PERSON], як поручителем, зобов'язань [PERSON], як боржника, за кредитним договором №11077890000 від 20 листопада 2006 року, у випадку їх невиконання) (а.с.7-10,16,23,24 тому 1). При цьому, з огляду на встановлену частиною 2 статті 1078 ЦК України презумпцію передачі майбутніх вимог фактору (з дня виникнення права вимоги до боржника), а також з огляду на умови договору факторингу, 14 травня 2012 року «УкрСиббанк» відступив "Кредекс Фінанс" не тільки наявні права вимоги за кредитним договором № 11077890000 від 20 листопада 2006 року та договором поруки №61413 від 20 листопада 2006 року, а й ті права вимоги щодо погашення заборгованості, які можуть виникнути в майбутньому у вигляді процентів, комісій та інших платежів, що підлягали б сплаті «УкрСиббанку» за кредитним договором, включаючи збитки у зв'язку з несвоєчасним погашенням заборгованості (а.с.7-10,16,23,24,79-93 тому 1). Тому суд констатує, що 14 травня 2012 року, відбулась заміна кредитора у зобов'язанні [PERSON] і у зобов'язанні [PERSON]. Відповідно, новим кредитором у вказаних зобов'язаннях став "Кредекс Фінанс", оскільки набув усіх прав кредитора, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому. За таких обставин, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON], у солідарному порядку, заборгованості за кредитним договором № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, яка утворилась станом на 09 вересня 2013 року, у розмірі 6 023 гривні 90 копійок, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 1 179 гривень 55 копійок - заборгованість по сплаті процентів за його користування, слід визнати обґрунтованою та задовольнити. Відповідно до положень частини 1 статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. З огляду на положення пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до положень частини 1 статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно з частиною 3 статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. А згідно з частиною 2 статті 551 цього ж кодексу, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Так, договором про надання споживчого кредиту № 11077890000 встановлено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, зокрема: термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми простроченого платежу, якщо сума такої заборгованості виражена у гривні (пункт 7.1 договору). Оскільки, новим кредитором став позивач, якому і зобов'язаний сплатити борг [PERSON], але не сплатив, та до якого перейшло право майбутньої вимоги, позивач має право вимагати від нього окрім сплати боргу, ще й уплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, за період прострочки виконання грошового зобов'язання у вигляді сплати кредиту, з наступного дня набуття ним права вимоги сплати боргу (тобто з 15 травня 2012 року, як і визначив позивач), але з урахуванням наступного: Для судового захисту будь-якого цивільного права, зокрема для звернення до суду з вимогою про такий захист, цивільним законодавством України встановлено строк - позовну давність (частини перша статті 256 ЦК України). З огляду на те, що вимога про стягнення пені, є по суті, вимогою про стягнення різновиду неустойки, то на таку вимогу поширюється спеціальна позовна давність тривалістю в один рік (стаття 258 ЦК України). Застосовуючи вказану норму матеріального права, на виконання положень частини 2 статті 214 та частини 1 статті 360-7 ЦПК України, суд враховує наступні правові висновки Верховного Суду України, надані ним у постанові від 03 вересня 2014 року по справі №6-100цс14: «За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права» І оскільки право на стягнення пені у «Кредекс Фінанс» виникло з наступного дня після дати набуття ним права вимоги уплати боргу (тобто з 15 травня 2012 року), а до суду він звернувся лише - 18 вересня 2013 року, то пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову, зокрема з 18 вересня 2012 року по 17 вересня 2013 року. Тому суд погоджується із заявою відповідача [PERSON] про необхідність застосування позовної давності до вимог «Кредекс Фінанс» про стягнення пені. Разом з цим, в силу положень частини 1 статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а оскільки позивач заявив вимогу про стягнення пені тільки за період з 15 травня 2012 року по 09 вересня 2013 року, то з урахуванням строку позовної давності пропущеного позивачем, він має право на стягнення пені за період з 18 вересня 2012 року по 09 вересня 2013 року, однак в іншому ніж ним заявлено розмірі. Позивач нараховуючи пеню на неповернену суму кредиту в розмірі 4844 гривні 35 копійок, вважав що на протязі всього періоду нарахування діяла єдина облікова ставка НБУ у розмірі 7,5%, що у подвійному розмірі складає: 15%. Однак, вказана облікова ставка НБУ, з огляду на час дії постанови НБУ від 21 березня 2012 року №102 «Про регулювання грошово-кредитного ринку», діяла лише по 09 червня 2013 року. У період з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року діяла ставка у розмірі 7%, що у подвійному розмірі складає 14% (постанова НБУ від 06 червня 2013 року №102 «Про регулювання грошово-кредитного ринку»). А у період з 13 серпня 2013 року по 09 вересня 2013 року діяла ставка у розмірі 6,5%, що у подвійному розмірі складає 13% (постанова НБУ від 06 червня 2013 року №102 «Про регулювання грошово-кредитного ринку»). Тому, оскільки період прострочки платежу у вигляді кредиту в розмірі 4844 гривні 35 копійок склав 357 днів, з яких: у період з 18 вересня 2012 року по 09 червня 2013 року - 265 днів; з 10 червня 2013 року по 12 серпня 2013 року - 64 дні; з 13 серпня 2013 року по 09 вересня 2013 року - 28 днів, а подвійна облікова ставка НБУ в ці періоди складала: 15, 14 та 13 % відповідно, за перший період прострочки відповідач повинен сплатити 527 гривень 57 копійок, за другий - 118 гривень 92 копійки, а за третій - 48 гривень 31 копійку, що у загальній сумі складає 694 гривні 80 копійок. Таким чином позивачу, в межах заявлених ним вимог про стягнення пені, слід присудити з відповідача 694 гривні 80 копійок. А оскільки, за виконання обов'язку зі сплатити неустойки (пені) боржником, поручився і відповідач [PERSON], позивач має право вимагати сплати пені і нею, у солідарному порядку. За таких обставин, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON] пені, у солідарному порядку, слід задовольнити частково на присуджену судом суму. В силу положень частини 2 статті 1054 та частини 1 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму кредиту, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього кодексу. Так, відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки новим кредитором став позивач, у зв'язку із простроченням виконання [PERSON] свого грошового зобов'язання по сплаті кредиту у розмірі 4844 гривні 35 копійок, позивач отримав і право вимагати від вказаного відповідача, окрім сплати боргу, ще й уплати трьох процентів річних від простроченої суми, що складає 192 (сто дев'яносто дві) гривні 31 (тридцять одна) копійка, та яка правильно визначена позивачем, виходячи з того що: сума простроченого платежу складає 4 844 гривні 35 копійок; застосовуваний розмір процентів складає 3%, оскільки інший не встановлено договором чи законом; кількість днів прострочки за період з 15.05.2012 року по 09.09.2013 року складає 483 дні. А оскільки, за виконання усіх обов'язків боржника [PERSON] поручився відповідач [PERSON], позивач має право вимагати сплати трьох процентів річних від простроченої суми і з неї, у солідарному порядку. За таких обставин, матеріально-правову вимогу позивача про стягнення з [PERSON] та [PERSON] трьох процентів річних від простроченої суми боргу у розмірі 4 844 гривні 35 копійок, за період з 15.05.2012 року по 09.09.2013 року, у розмірі 192 гривні 31 копійка, у солідарному порядку, слід визнати обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому судом встановлено, що одночасне стягнення з відповідача боргу, з урахуванням трьох процентів річних нарахованих на неповернуту суму кредиту, поряд із стягненням неустойки у вигляді пені, не призводить до порушення статті 61 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, оскільки на відміну від трьох процентів річних, що нараховуються на прострочену суму і які є платою за користування чужими грошима, неустойка у вигляді пені є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Означена позиція суду, ґрунтується на правових висновках Верховного Суду України, що надані ним у постанові від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, які на підставі частини другої статті 214 і частини першої статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України є обов'язковими для врахування усіма судами України. Доводи відповідача [PERSON] про сплив строків позовної давності за вимогами про стягнення трьох процентів річних за період з 15 травня 2012 року по 09 вересня 2013 року, є помилковими, оскільки як вказувалось вище, за своєю правовою природою стягнення трьох процентів річних є платою за користування чужими грошовими коштами, а не неустойкою, тому до таких вимог застосовується загальна позовна давність у три роки, строк якої не сплив. Доводи відповідача [PERSON] щодо не набуття позивачем прав вимоги уплати боргу, свого належного підтвердження не знайшли. Дійсно, частиною 1 статті 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Однак, у випадку якщо описане письмове повідомлення від клієнта або фактора боржник не отримав - це не означає, що фактор не набув право грошової вимоги. Оскільки, з огляду на положення частини 2 статті 516 ЦК України, у такому випадку, єдиним правовим наслідком відсутності письмового повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні є ризик настання для кредитора несприятливих наслідків, зокрема, у разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредитору таке виконання буде належним. Судом встановлено, що письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги «УкрСиббанком», із змістом передбаченим частиною 1 статті 1082 ЦК України, [PERSON] отримав засобами електронної пошти 15 червня 2012 року, за його ж поясненнями (а.с.68 тому 2), а виконання ним свого обов'язку первісному кредитору щодо уплати боргу до цього моменту, відповідачем не доведено. Також суд враховує, що положеннями пункту 9.2. договору про надання споживчого кредиту № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, «УкрСиббанк» та [PERSON] встановили, що уклавши цей договір, останній надає банку згоду передавати права і обов'язки банку за договором третій особі, без отримання на це його додаткової згоди (а.с.7-10 тому 1). Разом з цим, матеріалами справи підтверджується і те, що 12 вересня 2013 року, [PERSON] сплатив позивачу, на його рахунок та згідно реквізитів наданих ним у повідомленні про відступлення права грошової вимоги, 1000 гривень (а.с.68 тому 2). Тому, з огляду на положення статті 534 ЦК України та умови пункту 1.6. договору № 11077890000 від 20 листопада 2006 року, вказаний платіж зменшує суму належних до сплати позивачу процентів за користування кредитом з 1179 гривень 55 копійок до 179 гривень 55 копійок, розміри інших вимог залишаються без змін. За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 5911 гривень 01 копійка, з яких: 4 844 гривні 35 копійок - це заборгованість по кредиту; 179 гривень 55 копійок - заборгованість по процентах за користування кредитом; 694 гривні 80 копійок - пеня за прострочку виконання платежу у сумі 4 844 гривні 35 копійок, у період з 18.09.2012 року по 09.09.2013 року; 192 гривні 31 копійка - три проценти річних за прострочку виконання платежу у сумі 4 844 гривні 35 копійок, за період з 15.05.2012 року по 09.09.2013 року. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З огляду на те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40 (сорок) копійок, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими (а.с.1), вони підлягають стягненню на користь позивача у розмірі 188 гривень 91 копійка. При цьому з кожного відповідача окремо та пропорційно, з [PERSON] - 94 гривні 46 копійок, а з [PERSON] - 94 гривні 45 копійок, оскільки відповідно до положень частини першої статті 88 ЦПК України солідарний обов`язок до судових витрат не застосовується.

Outcome: partial