Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що її матері - [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] Вказує, що [INFO]. [PERSON] померла. За життя спадкодкодавець [PERSON] своїм майном розпорядилася, склавши заповіт на користь свого сина (брата позивачки) - [PERSON], який у встановленому законом порядку відмовився від спадщини у її (позивача) користь. Стверджує, що як спадкоємець першої черги спадкування за законом у встановленому законом порядку звернулася до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], однак нотаріусом відмовлено їй у видачі свідоцтва на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами через відсутність на такий правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак її представник - [PERSON] подав письмову заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, у якій зазначив, що підтримує позовні вимоги своєї довірительки, просить розглядати справу за наявними матеріалами. Представник відповідача - Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у його відсутності.. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Пилюх Г.Р. в судове засідання не з'явилася, проте подала копію спадкової справи за №34/2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO]., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.10.2018р. №53535143. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] (мама позивача), а членом такого, як вважає суд: її син (брат позивачки) - [PERSON], що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Заверхи Мостиського району за 1986-1990рр. та за 1991-1995рр. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] та [PERSON], тобто кожен по 1/2 частці будинковолодіння по [ADDRESS]. [INFO] року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7,спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO]., відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК України в редакції 1963 року. До складу даної спадщини входить право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], що належав спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Так, єдиним спадкоємцем за законом, зокрема спадкоємцем першої черги спадкування за законом, який у встановлений законом строк не звернувся в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак проживав у спірному будинковолодіння, здійснював догляд за таким, проводив поточні ремонти, обробляв землю, сплачував податки, комунальні послуги, була мати останнього (та мати позивачки) - [PERSON]. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останньої як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що саме [PERSON] вчинила дії, які свідчать про прийняття нею спадщини (частки у спірному будинковолодінні), яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом у встановлені законом строки вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON] Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] майно (1/2 частку у спірному будинковолодінні, що належала йому як члену колгоспного двору) успадкувала саме мати останнього (та мати позивачки) [PERSON] Отже, [PERSON] стала власником спірного будинковолодіння в цілому (1/2 частка, що належала їй як члену колгоспного двору, + 1/2 частка, яку вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON].). 03.02.2015 року відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON]. До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], входить право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Як вбачається із матеріалів спадкової справи №34/2015, спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном розпорядилася, склавши 17.04.1999 року заповіт на ім'я свого сина [PERSON] (брата позивачки). Однак, останній у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про відмову у прийнятті спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] Отже, у зв'язку з відмовою [PERSON] у прийнятті спадщини за заповітом, у відповідності до вимог ст.1273-1275 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] є її діти: [PERSON].(позивачка по справі), [PERSON] та [PERSON] Як убачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] де така проживала одна. Спадкоємці першої черги спадкування за законом - [PERSON] та [PERSON] у встановлений законом строк подали нотаріусу заяви про відмову від зазначеної спадщини на користь саме позивачки [PERSON] та така відмова у встановлений законом строк не була відкликана ними. Позивачка [PERSON] як спадкоємець першої черги спадкування за законом прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України, звернувшись у встановлені законом строки в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння та належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивачка [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи за №34/2015, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO].; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 03.10.2018р. №53535143; копіями паспорта, свідоцтва про народження позивача; виписками з погосподарських книг по с.Заверхи Мостиського району за 1986-1990рр. та за 1991-1995рр.; листом-повідомленням від приватного нотаріуса Пилюх ГР. від 20.08.2015р. №170/02-14 про відмову позивачу у оформленні спадкових прав на спірне будинковолодіння; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у зв'язку з вищевикладеними обставинами питання про право позивача на спірне майно (будинковолодіння) не може бути вирішено в позасудовому порядку (нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину), тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання за нею (позивачем) права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірне майно - будинковолодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами) по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON]

Outcome: approved