Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-24 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 05.10.2011 року вона уклала договір позики із відповідачем, згідно якого передала йому грошові кошти в сумі 15 тисяч доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в строк до 31.12.2011 року, про що було складено розписку. Зазначає, що після 31.12.2011 року позивачка неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути позичені кошти, однак відповідач нічого не повертав. Вказує, що оскільки до теперішнього часу жодних коштів відповідач їй не повернув, вона вимушена звернутися до суду. Просить стягнути з відповідача в її користь 248 100,00 грн. боргу, 22 329,00 річних за прострочення зобов'язання, суму сплаченого судового збору. В подальшому позивач уточнила свої позовні вимоги та просила стягнути з відповідача 375000 гривень в повернення боргу та 33750 гривень річних за прострочення виконання зобов'язання, а також суму сплаченого судового збору. Позивач у судовому засіданні з підстав, викладених у позовній заяві, підтримала позовні вимоги повністю. Окрім цього, надала наступні показання. Відповідача вона знала до позичання грошей, їх познайомила [PERSON]. Вона продала квартиру, і в неї залишилася певна сума грошей. Через недовіру до банків вона звернулася до [PERSON], яка запропонувала звернутися до [PERSON] 05 жовтня 2011 року в барі на розі вулиць Стрийська-Сахарова вона передала гроші [PERSON] Спочатку вона не брала розписку про передачу грошей, але коли зустріч закінчувалася, вона згадала, що слід взяти розписку і сказала про це [PERSON] [PERSON] написав розписку. В подальшому вона з [PERSON] неодноразово спілкувалася, він обіцяв повернути кошти, пояснював, що як він піде на пенсію, буде мати 10 окладів, які він їй віддасть. Їй були необхідні гроші, і вона позичила 10000 гривень у [PERSON] Вона неодноразово приїжджала в Куликів до [PERSON], який обіцяв все повернути. Також вона спілкувалася з сином [PERSON], [PERSON]. В січні 2013 року вона приїхала до [PERSON] в черговий раз, але їй ніхто не відкрив дверей. В кінці березня вона знову приїжджала, [PERSON] вийшов у нетверезому стані, вона спілкувалася з його дружиною. Потім [PERSON] перестав відповідати на телефонні дзвінки. До [PERSON] з нею один раз приїжджала і [PERSON] Вказала, що оригінал розписки у неї є на руках, надала оригінал розписки для огляду у суді, та показала цю розписку відповідачу. Представник позивача у судовому засіданні з підстав, викладених у позовній заяві, підтримала позовні вимоги повністю, просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог та надав наступні пояснення. На розі вулиць Стрийська-Сахарова ніяких грошей він не брав, 15000 доларів позивачці не винен, оскільки нічого у неї не брав. Підтвердив факт написання розписки, представленої позивачем, однак пояснив, що розписку написав під тиском трьох мужчин. Щодо дати написаної у розписці, він не впевнений, що це він писав, а слова "[PERSON]" і "[PERSON]" писав не він. Позивачка до нього приїжджала один чи два рази в жовтні чи у вересні можливо два роки назад, розписку він написав під погрозами вдома на лавці на коліні на вимогу трьох мужчин - двоє високі, один нижчий і худий. З будинку вийшла донька, вони заштовхали їх до хати, мали з собою папір і ручку, погрожували, що якщо він не напише розписку, вони підпалять будинок, поб'ють вікна, а також погрожували фізичним насильством. Розписку він писав під диктовку. Дані паспорта його і у розписці не співпадають, позивачки при написанні розписки не було. Йому було відомо, що позивачка працювала в КРУ Львівської області, їх познайомила [PERSON], яка працювала в управлінні освіти. За час роботи в школі він бізнесом не займався. В правоохоронні органи не звертався, бо не довіряє правоохоронним органам. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог та надав наступні пояснення. Вважає, що розписка виконувалася недобровільно, оскільки це видно з почерку, який є неохайним та допущено помилки. Паспортні дані, вказані у розписці, не відповідають дійсним паспортним даним. У відповідача не було потреби брати грошей, оскільки той не займався підприємницькою діяльністю. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала наступні пояснення. Вона більше 18 років знає доньку позивачки Олену. У 2012 році їй стало відомо, що позивачці були потрібні гроші на лікування. Вона позичила позивачці гроші. Чула про пана [PERSON]. Вона запропонувала поїхати в Куликів до пана [PERSON]. Вони поїхали. Довгий час чекали. Потім вийшов пан [PERSON], забрав собаку, запросив на подвір'я. Вони пройшли в кухню. Позивач почала питати пана [PERSON] за борг, на що той сказав, що він не відмовляється, йде на пенсію і буде мати 10 окладів. Потім вони приїжджали ще раз. В березі 2013 року вони поїхали втретє. Від пана [PERSON] був запах алкоголю, він обіцяв повернути гроші, суму боргу вона взнала зі слів позивачки. З копії розписки від 05.10.2011 року вбачається, що [PERSON] позичив гроші у [PERSON] в сумі 15 000 доларів США і зобов'язався їх віддати до кінця 2011 року. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідка, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. До даних правовідносин слід застосовувати відповідні правила Цивільного кодексу України 2003 року. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст. 10, 60, 61 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідач позичив у позивачки грошові кошти в розмірі 15000 доларів США, що підтверджується оригіналом розписки від 05.10.2011 року, який знаходиться у позивачки, наданий нею суду для огляду, а також представлений у судовому засіданні для огляду відповідачу, який підтвердив факт написання розписки. Суд констатує, що відповідач, у судовому засіданні визнав факт написання ним тексту вищевказаної розписки, за виключенням слів "[PERSON]" і "[PERSON]", однак вказав, що ця розписка написана ним під тиском та погрозами. У судовому засіданні суд роз'яснив відповідачу право пред'явити зустрічний позов. Однак відповідач зустрічного позову про визнання договору недійсним з причини укладення його під тиском, погрозою, тощо, тобто під впливом насильства або під впливом тяжкої обставини не подав. Вищевказане свідчить, що даний договір позики, в силу ст. 204 ЦК України, є дійсним. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Предметом договору позики у даній справі є іноземна валюта. Відповідно до частини другої статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. В абзаці четвертому пункту 1 статті 1 декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Таким чином, сума боргу підлягає стягненню за правилом, установленим ч. 2 ст. 533 ЦК України, тобто на день ухвалення судового рішення. Відповідно до уточнених позовних вимог позивач просила стягнути з відповідача 375000,00 гривень в повернення боргу та 33750,00 гривень річних за прострочення виконання зобов'язання, а також суму сплаченого судового збору. Станом на день ухвалення судового рішення по даних НБУ курс долара США до гривні становить 20,698 гривень за 1 долар США, а відтак сума боргу в перерахунку на національну валюту становить 310470,00 гривень. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення суми боргу слід задовольнити частково в розмірі 310470,00 гривень. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національної банку України. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Сума санкцій, 3% річних, складає 33714,14 гривень. За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення відсотків за прострочення зобов'язання слід задовольнити частково в розмірі 33714,14 гривень. Також, згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А відтак, з відповідача в користь позивача слід стягнути 2703,00 грн. судового збору, сплаченого позивачем при поданні даного позову до суду. Судові витрати у вигляді судового збору за збільшення позовних вимог слід стягнути за судовим рішенням з відповідача в користь держави. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сторони у спорі, не заявили про застосування наслідків спливу позовної давності до винесення судового рішення. Окрім цього, як вбачається з штампу поштового відправлення на конверті, яким до суду надійшла дана позовна заява, такий був відправлений позивачем у 2014 році (день та місяць нерозбірливо). Відповідно до ст. 255 ЦПК України письмові заяви та повідомлення, здані до установи зв'язку до закінчення останнього дня строку, вважаються такими, що здані своєчасно. За таких обставин перебіг загальної позовної давності тривалістю у три роки, встановленої ст. 257 ЦК України, не закінчився. Інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи, немає.

Outcome: partial