Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

24.03.2021 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод, просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ТОВ «Корал»\~Довбиський фарфоровий\~завод: заборгованість по заробітній платі у розмірі 136514,84 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення про стягнення заробітної плати; моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що з 05.06.2012 року працював у ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод, та обіймав посаду головного інженера з 01.11.2017 року. Відповідно до розпорядження керівника підприємства, 04.01.2021 року він був звільнений з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В день звільнення роботодавець не провів з ним повного розрахунку, 04.01.2021 року видав трудову книжку та повідомив усно, що провести розрахунок по заробітній платі не має можливості у зв`язку з відсутністю коштів. Станом на 04.01.2021 року заборгованість по заробітній платі становить 136514,84 грн. Позивач в усній формі звертався до керівництва підприємства з проханням провести розрахунок, однак отримав відповідь про відсутність коштів. 21.01.2021 року звернувся із заявою про видачу довідки розрахунку середнього заробітку при звільненні та довідки розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, однак відповіді не отримав. Оскільки його право порушене, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. [PERSON] направив до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі (а.с.41). Відповідач ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод на виконання вимог ухвали про відкриття загального позовного провадження від 24.03.2021 року відзив на позовну заяву не подав, 27.04.2021 року до суду надійшло клопотання про продовження процесуальних строків для подання доказів, яке ухвалою Баранівського районного суду Житомирської області від 28.04.2021 року було задоволено, продовжено строк для подання доказів до 24.05.2021 року. Ухвала суду, судова повістка про виклик до суду були вручені відповідачу 05.05.2021 року, однак він не скористався наданим йому правом, докази до суду не подав. 09.06.2021 року відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи був повідомлений належним чином в установленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, заяв про розгляд справи у його відсутності чи відкладення розгляду справи суду не подав (а.с.20, 36, 40). Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 05.06.2012 року [PERSON] на підставі наказу № 24-к був прийнятий на роботу в ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод», що підтверджується записом в трудовій книжці серії [NUMBER] від 10.08.1995 року (а.с. 12). Перебуваючи в трудових відносинах з ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» працював на різних посадах. 01.11.2017 року наказом № 28 був призначений головним інженером підприємства. Наказом № 2-к звільнений з займаної посади за угодою сторін відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 12 зворотня сторона). Звертаючись з\~позовом до\~суду,\~позивач [PERSON] \~посилався на\~те,\~що при\~звільненні відповідачем\~з ним\~не був\~проведений розрахунок\~по заробітній\~платі.\~04.01.2021 року уповноважена особа ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» видала трудову книжку та повідомила усно, що провести розрахунок по заробітній платі не має можливості у зв`язку з відсутністю коштів. Станом на 01.04.2020 року заборгованість по заробітній платі становить 136514,84 грн., що підтверджується розрахунковим листком за грудень 2020 року (а.с. 13). Статтею 43 Конституції України закріплено право на працю і заробітну плату, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У відповідності до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною першої ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені уст. 116 КЗпП України. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Враховуючи, що судом встановлено факт перебування позивача в трудових відносинах з ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод,\~який відповідачем\~не оспорюється,\~та при\~звільненні з\~підприємства остаточного\~розрахунку з\~позивачем проведено\~не було,\~заборгованість по\~заробітній платі\~складає \~136514,84 гривень, відтак вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки матеріалами\~справи підтверджено,\~що з\~боку роботодавця\~має місце\~порушення права\~працівника на\~проведення повного\~розрахунку при\~звільненні,\~то наявні\~підстави для\~стягнення з\~відповідача на\~користь позивача\~компенсаційної виплати\~за порушення\~права на\~оплату праці\~-\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~розрахунку,\~починаючи з\~05.01.2021\~року (наступного\~дня після\~звільнення)\~по 28.04.2021\~року. Вирішуючи справу по суті суд виходить з того, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 Згідно з пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, для розрахунку суми компенсації (як і для відпускних) беруть виплати за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю виплати компенсації. Відповідно до п.2, п.4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється, якщо працівник не мав заробітку не з вини працівника, виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці не враховується допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Згідно з п.8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у роз`ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно розрахунку середнього заробітку за час невиплати заробітної плати при звільненні за період з 05.01.2021 року (наступний день після звільнення з займаної посади) 28.04.2021 року (день ухвалення судового рішення), кількість робочих днів за час затримки виплати становить 79 днів, середньоденна заробітна плата становить 284,75 гривень (284,75?81=23064,75), тобто середній заробіток за час невиплати заробітної плати при звільненні становить 23064,75 гривні. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства та враховуючи, що [PERSON] просив стягнути з ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» середній заробіток за час невиплати заробітної плати при звільненні в розмірі 22495,25 гривні, то саме ця сума підлягає стягненню. Щодо позовної вимоги в частині стягнення компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст.1,2,3 Закону України від 19.10.2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Відповідно до Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" Кабінет Міністрів України постановою від 21 лютого 2001 року №159 затвердив "Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати". Відповідно до пунктів 4, 5 "Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом (пункт 4). Сума компенсації виплачується громадянам у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць (пункт 5). Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, які викладені у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.05.2014 року у справі № 6-43цс14, від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, відповідно до ст. 34 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР "Про оплату праці", Закону України від 19 жовтня 2000 року №2050-III "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" компенсація втрати частини заробітної плати провадиться підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. Оскільки на день ухвалення судового рішення вищезазначена заборгованість позивачу не виплачена і затримка виплати заробітної плати складає більше, ніж на один місяць, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про стягнення компенсації втрати частини доходу у зв`язку із порушенням строків їх виплати є обґрунтованими. Відповідно до розрахунку, приріст індексу споживчих цін (далі ІСЦ) за період невиплати доходу за грудень 2020 року, розрахований шляхом множення місячних ІСЦ (за даними Держслужби статистики України), починаючи з січня 2021-го і до березня 2021 року включно, становить: (1,013?1,010?1,017?100-100)=4,1%. Отже сума компенсації дорівнює 136514,80?4,1:100=5597,11 гривень. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства та враховуючи, що [PERSON] просив стягнути з ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5597,11 гривень, то саме ця сума підлягає стягненню. Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення закону, передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно до наданих суду доказів, відповідач не провів з позивачем повний розрахунок по зарплаті в день його звільнення з роботи та протягом п`яти місяців після звільнення, тобто тривалий час не сплачував позивачу заборгованість по заробітній платі, що призвело до втрати нормальних життєвих зв`язків позивача і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані обставини свідчать про спричинення позивачу моральної шкоди відповідачем. Моральна шкода виразилася у втраті нормальних життєвих зв`язків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Встановивши факт тривалого порушення трудових прав позивача у зв`язку з затримкою розрахунку при звільненні та невиплати заробітної плати в період роботи, суд вважає, що такі дії відповідача призвели до вимушених змін у життєвих стосунках позивача і такі дії є втручанням у право на майно. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про правомірність відшкодування моральної шкоди. Даний висновок суду узгоджується з висновками Верховного Суду в постанові від 30 травня 2018 року по справі № 461/6803/16-ц, провадження № 61-15027св18. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються засади розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його житті, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 гривень. Отже, всього з відповідача на користь позивача підлягає стягненню: заборгованість по заробітній платі в розмірі 136514,84 гривні; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 23064,75 гривні, компенсацію за втрату частини заробітної плати, у зв`язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 5597,11 гривень та компенсацію моральної шкоди в розмірі 2000,00 гривень. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць слід допустити до негайного виконання. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись з позовом до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум, компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати та моральну шкоду. Згідно з підпунктом 1, 2 пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду фізичною особою позовної заяви: майнового характеру, складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, у якому відповідна заява подається до суду (908,00 грн.); немайнового характеру, складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (908 грн.). Позивач при подачі позову звільнений від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5, п.8 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (а.с.10). Оскільки майнові позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, то судовий збір відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» на користь держави в сумі 2724,00 гривень (908?3). В частині позовної вимоги немайнового характеру (стягнення моральної шкоди), позовна вимога підлягає задоволенню частково, тому судовий збір в цій частині підлягає стягненню з відповідача ТОВ «Корал» Довбиський фарфоровий завод» на користь держави пропорційно до задоволеної частини позовних вимог в сумі 181,60 гривень (908?20%). На підставі викладеного, ст.ст.116, 117, 237-1 КЗпП України,

Outcome: partial