Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з ПВНЗ "Інститут підприємництва та сучасних технологій" 33368,89 грн. заборгованості по заробітній платі, 10000грн. моральної шкоди та просить зобов"язати відповідача сплатити до Пенсійного фонду України м.Житомирі страхові внески на нараховану заробітну плату за період з лютого по грудень 2009 року включно та з січня по грудень 2011 року включно. Позовні вимоги мотивовані тим, що 03.01.2012р. її було звільнено з роботи за власним бажанням. В день звільнення остаточний розрахунок з позивачкою проведений не був. Згідно акту перевірки Територіальної державної інспекції з питань праці у Житомирській області від 31.07.2012р. позивачці не виплачено розрахункові кошти в сумі 33368,89 грн. З урахуванням приписів ст.173 КЗпП України відповідач за весь період не проведення остаточного розрахунку має сплатити позивачці середній заробіток, що становить 1941,00 грн. на місяць. Крім того, позивачка вказує, що з вини відповідача має місце порушення трудових прав позивача щодо несплати останнім страхових платежів на нараховану заробітну плату позивача до Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі, а також шляхом надання недостовірних відомостей до персоніфікованого обліку. В результаті неправомірних дій відповідача, позивачці завдана моральна шкода, яку вона оцінює в 10000 грн. Заявою від 15.01.2014р. позивачка збільшила позовні вимоги та просила суд: - визнати право на отримання нарахованої станом на 03.01.2012р. заробітної плати; - визнати право на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку по заробітній платі; -стягнути заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку та моральну шкоду; - зобов'язати відповідача відновити в УПФ України в м.Житомирі первинну звітність до системи персоніфікованого обліку застрахованих осіб про суми заробітної плати та страхових внесків; - зобов'язати відповідача сплатити до УПФ України в м.Житомирі на облікову картку [PERSON] страхові внески. 12.08.2013р. позивачка подала заяву про залишення без розгляду позовних вимог в частині визнання права на отримання нарахованої станом на 03.01.2012р. заробітної плати, визнання права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку по заробітній платі, стягнення заборгованість по заробітній платі. Ухвалою суду від 12.08.2013р. позовну заяву [PERSON] до Приватного вищого навчального закладу "Інститут підприємництва та сучасних технологій" в частині визнання права на отримання нарахованої станом на 03.01.2012р. заробітної плати, визнання права на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати розрахунку по заробітній платі, стягнення заборгованості по заробітній платі - залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі з підстав зазначених в останньому. Відповідач в письмовому відзиві та представник відповідача у судовому засіданні заперечили проти доводів та вимог позовної заяви, вважають позов безпідставним та просять відмовити в його задоволенні. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та подані докази, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №1-к від 03.01.2012р. по Приватному вищому навчальному закладу «Інститут підприємництва та сучасних технологій» [PERSON], начальника ЕТВ, було звільнено з роботи за власним бажанням за ст.38 КзПП України. Однак, заробітну плату у день звільнення їй не було виплачено. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 31.07.2013р. у справі №0609/2-2478/12 позов [PERSON] до Приватного вищого навчального закладу "Інститут підприємництва та сучасних технологій" задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивачки заборгованість по заробітній платі за період з червня 2010 року по січень 2012 року в сумі 39955,90 грн. Як зазначає позивачка та підтверджується матеріалами справи, вказане рішення суду виконане не було. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно довідки ПВНЗ "ІПСТ" №15 від 03.09.2012р. за останні два місяці роботи, а саме листопад і грудень 2011 року щомісячна заробітна плата позивачки становила 1941,00 грн. Відповідно до Форми ОК-5 щомісячна заробітна плата позивачки в листопаді і грудні 2011 року становила 1941,00 грн. Враховуючи, що Міністерством праці та соціальної політики листом від 25.08.2010 року №9111/0/14-10/13 встановлено 44 робочі дні в листопаді-грудні 2011 року, середньоденна заробітна плата позивачки становила - 88,23 грн. (1941 х 2 : 44). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні згідно листів Міністерства соціальної політики України від 23 серпня 2011 року №8515/0/14-11/13, від 21 серпня 2012 року №9050/0/14-12/13, №9884/0/14-13/13 від 04.09.2013р. на час ухвалення рішення становить 590 дні. З врахуванням викладеного, розмір середнього заробітку, який підлягає виплаті позивачці за період з 04.01.2012р. по 15.05.2014р. становить: 88,23 грн. х 590 дн. = 52055,70 грн. без вирахування податків і зборів, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 постанови №13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Відповідно до ст.237-1 ЦПК України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Неправомірна бездіяльність відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні позивача призвела до душевних хвилювань позивача, знервованості, емоційної нестабільності, необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення своїх прав та організації життя. Вказане свідчить про заподіяння позивачу моральної шкоди, яка має бути компенсована відповідачем. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує ступінь вини відповідача, статус позивача, як опікуна двох неповнолітніх дітей, тривалість та глибину заподіяних позивачу моральних страждань, а також обсяг необхідних зусиль для відновлення ним своїх прав та організації життя, і вважає, що сума 3000,00 грн. є достатньою для відшкодування моральної шкоди. Щодо решти позовних вимог суд відмовляє в їх задоволенні, з огляду на наступне. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці. Частиною 1 статті 7 цього Закону передбачено, що єдиний внесок нараховується на суму нарахованої заробітної плат. Як встановлено ч.8 ст.9 Закону, платники єдиного внеску, крім платників, зазначених у пунктах 4 і 5 частини першої статті 4 цього Закону, зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 20 числа наступного місяця, крім гірничих підприємств, які зобов'язані сплачувати єдиний внесок, нарахований за календарний місяць, не пізніше 28 числа наступного місяця. Оскільки відповідач не нараховував та не виплачував заробітну плату позивачці за спірний період, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 31.07.2013р. на користь [PERSON] була стягнута заборгованість. Проте, вказане рішення суду не виконане, заборгованість по зарплаті не сплачена, а відтак і не сплачено єдиний внесок. На підставі викладеного,

Outcome: partial