Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання її такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS] внаслідок того, що тривалий час була відсутньою. Свої вимоги мотивує тим, що вона згідно договору дарування від 22 листопада 2012 року є власником квартири [ADDRESS] В даній квартирі зареєстровані вона, а також [PERSON], [PERSON], та відповідач [PERSON], яка є її матір"ю. З 2008 року відповідач [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації, оскільки виїхала за межі України. З приводу не проживання відповідача у її квартирі депутатом Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області складено акти обстеження матеріально-побутових умов проживання. Перешкод в користуванні житлом вона відповідачу не чинила. Таким чином вважає, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратила право на користування даним житлом, в зв'язку з чим просить позов задоволити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в [ADDRESS], яка належить їй на праві власності, та відмовилася щодо стягнення судових витрат по справі з відповідача на її користь. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про день та час слухання справи була повідомлена завчасно і належним чином, шляхом розміщення оголошення на сайті Надвірнянського районного суду від 16.11.2018 року, заяви про причини неявки чи слухання справи в її відсутність суду не подавала. Відзив на позов також не надала. Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. За згоди позивача суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача, свідків, та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] згідно договору дарування від 22 листопада 2012 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] що підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (а.с. 6,9-10). У квартирі [ADDRESS] також зареєстрована відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою КП "Надвірнянський житловик" № 1836 від 06 вересня 2018 року (а.с.11). Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] в 2008 році залишила місце проживання в [ADDRESS] і з того часу жодного разу не навідувалася, на житло не претендувала. Факт відсутності відповідача [PERSON] у спірному житлі підтверджено даними актів обстеження матеріально-побутових умов проживання, складених депутатом Надвірнянської міської ради Івано-Франківської області (а.с.15,47-48), а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що вона не може здійснити своє право власності і розпорядитися належним її майном, так як в належному їй житлі залишилася зареєстрованою відповідач [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Об'єкт права власності (домоволодіння) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України. Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Громадяни, які мають у приватній власності домоволодіння, мають право користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України. Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачки такою, що втратила право на користування спірним житлом, не завдасть істотної шкоди її інтересам та не порушить її права. Спірне житло не є власністю відповідача [PERSON] та належить в цілому на праві приватної власності позивачу по справі [PERSON] Судом встановлено, що понад установлений законом строк [PERSON] в спірному житлі не мешкає, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у житлі не має, участі у витратах по утриманню житла не приймає, спірним житлом не цікавиться, перепон у користуванні житлом їй ніхто не чинив, з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку не зверталася. Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання [PERSON] у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачем не доведено, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] Рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Від стягнення судових витрат позивач відмовилася. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до частково задоволення. На підставі наведеного, ст.ст. 15, 16, 317, 321, 383, 386, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed