Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-10 00:00:00

22 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання правочину недійсним та застосування реституції. Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.09.2017 року між [PERSON] (лізингоодержувачем) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавцем) було укладено договір фінансового лізингу №3905, предметом якого являвся транспортний засіб марки «Ravon R2», об'ємом двигуна 1,25 л., передній привід на суму 7118,00 дол. США, гривневий еквівалент вартості якого становить 189900,00 грн. З метою отримання автомобіля, позивачем на рахунок відповідача було сплачено 20000,00 грн. Однак, позивач вважає, що вищевказаний договір укладений під впливом обману та із застосуванням нечесної підприємницької практики, зокрема, останній вважає, що він отримав не чітку, неправдиву інформацію стосовно оспорюваного договору, а дії відповідача є забороненими. Також позивач зазначив про те, що при умові належного роз'яснення йому усіх умов та наслідків даного договору, останній не погодився б на його укладення. [PERSON] укладений договір вважає таким, що не відповідає чинному законодавству України, грубо порушує права позивача як громадянина України, договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним та не відповідає внутрішній волі останнього на момент укладення договору та на даний час, а тому підлягає визнанню судом недійсним. На думку позивача вищевказаний договір є нікчемним, оскільки він нотаріально не посвідчений та відповідно до п. 8.2 і п. 8.3 ст. 8 вказаного договору вартість предмета лізингу на момент укладення договору та розмір щомісячного періодичного платежу подається в доларах США з еквівалентом в гривнях, тому щомісячні платежі за автомобіль в гривнях зростають відповідно зростання курсу долара США. Крім того, умови даного договору є несправедливими та договір порушує принцип добросовісності, оскільки його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Також позивачем зазначено про те, що вчинений правочин здійснений з використанням нечесної підприємницької практики. При цьому [PERSON] зазначив про те, що зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета графіку сплати лізингових платежів. Наведене свідчить про те, що на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Разом з тим, між сторонами під час підписання договору не було досягнуто угоди відносно предмету лізингу, що є істотною умовою для даного виду правочинів, а також у договорі лізингу відсутні будь - які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектації та інших умов з продажу товару. В той же час позивачем також зазначено про те, що автомобіль марки «Ravon R2» не може вважатися предметом договору лізингу, оскільки дана річ не визначена індивідуальними ознаками, а саме: не вказано який саме транспортний засіб, не вказано його виробника, модель, комплектацію, рік випуску, колір, що є порушеннями ч. 1 ст. 807 ЦК України. В силу викладених обставин позивач звернувся до суду з даним позовом у якому просив: - визнати недійсним з моменту вчинення договір фінансового лізингу №3905 від 27.09.2017 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна». - стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на користь позивача кошти загальною сумою 20000,00 грн., як незаконно отримані за наслідками укладення договору фінансового лізингу №3905 від 27.09.2017 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та додатково пояснив, що 27.09.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу №3905, предметом якого є транспортний засіб марки «Ravon R2» вартістю 7118,00 дол. США, гривневий еквівалент вартості якого становить 189900,00 грн. При цьому позивач також зазначив, що ним було обрано автомобіль Lada «Largus», однак представник відповідача при підписанні договору пояснила, що предмет лізингу буде змінено на інший, а оскільки в наявності автомобіля «Largus» не було, відповідачем було зазначено в договорі автомобіль марки «Ravon R2», який був у наявності та який потім повинні були змінити на автомобіль Lada «Largus». З метою отримання вказаного автомобіля позивачем 27.09.2017 року було сплачено на рахунок відповідача авансовий платіж в розмірі 20000,00 грн., що підтверджується відповідною квитанцією. В подальшому, в телефонному режимі представник ТОВ «Єврокар Україна» який пояснив [PERSON], що для отримання вищевказаного автомобіля останньому необхідно сплатити ще 43000,00 грн., в результаті чого позивачем було прийнято рішення про розірвання даного договору, однак відповідач відмовляється повертати сплачену позивачем суму, у зв'язку з чим останній звернувся до суду з даним позовом. Також позивач в судовому засіданні зазначив, що проти ухвалення судом заочного рішення він не заперечує. Представник відповідача в судові засідання призначені на 13.12.2017р. та 11.01.2017р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями які повернулися на адресу суду. (а.с. 29, 33), що розцінюється судом як належне повідомлення особи про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Разом з тим, відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Таким чином, з урахуванням приписів статей 223, 280 ЦПК України суд дійшов висновку про розгляд справи у відсутність відповідача в порядку заочного провадження, оскільки відповідач не з'явився в судове засідання без повідомлення причин, хоча був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не подав до суду відзив та позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Заслухавши позивача, дослідивши матеріали справи та надавши їм юридичну оцінку суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Як встановлено судом, 27.09.2017 року між [PERSON] (Лізингоодержувач) та ТОВ "Єврокар Україна"(Лізингодавець) у простій письмовій формі було укладено договір фінансового лізингу №3905, відповідно до умов якого Лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати у власність предмет лізингу - автомобіль марки «Ravon R2», об'ємом двигуна 1,25 л., передній привід та передати його у власність Лізингоодержувача на строк та умовах, встановлених у договорі. (а.с. 6-13, 14). Пунктом 1.2 Договору визначено, що вартість предмета лізингу на момент його укладання зазначається у даному Договорі та в Додатку №1 до договору. Згідно з пунктом 8.2 статті 8 Договору укладаючи даний договір сторони погоджують, що вартість предмета лізингу, на момент укладення Договору, становить 189900,00 грн. з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, на фактичну дату укладення даного договору. На дату укладення цього Договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 7118,00 доларів США. В той же час, як вбачається з додатку №1 та додатку №2 до договору фінансового лізингу №3905 предметом лізингу є автомобіль марки LADA LARGUS, а його вартість становить 109000,00 грн. (а.с. 14, 44, 45) Отже, сам договір фінансового лізингу та додатки №1, №2 до нього містять суттєві відмінності, як щодо предмету лізингу, так і щодо вартості автомобіля. Як пояснив позивач в судовому засіданні, першочергово ним було обрано для придбання автомобіль Lada «Largus», однак представник відповідача при підписанні договору пояснила, що яка саме марка автомобіля зазначається у договорі не є важливим, оскільки в подальшому предмет лізингу буде змінено на інший, а оскільки в наявності автомобіля Lada «Largus» не було, відповідачем було зазначено в договорі автомобіль марки «Ravon R2», який був у наявності та який потім повинні були змінити на автомобіль Lada «Largus». Відповідно до пунктів п. 9.1, 9.2, 9.7 ст. 9 договору комісія за організацію договору встановлена у розмірі 10% вартості предмета лізингу; авансовий платіж визначено в розмірі 23% вартості предмета лізингу; комісія за передачу предмета лізингу 3% від вартості транспортного засобу вказаного у договорі. Пунктом 1.7 статті 1 договору фінансового лізингу передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.5. ст. 9 даного Договору. Статтею 11 даного договору визначено умови переходу права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Згідно пунктів 11.3 та 11.6 договору набуття у власність (викуп) предмета лізингу відбувається не раніше сплати лізингоодержувачем всіх платежів, передбачених даним договором, в повному обсязі та витрат, які зазнав чи міг зазнати лізингодавець у зв'язку з переходом права власності щодо предмета лізингу Відповідно до пункту 12.1. статті 12 договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі, що передбачені в п. 1.7. та 4.1., та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця та зазначення реквізитів особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. На виконання умов договору позивач сплатив ТОВ "Єврокар Україна" 20000,00 грн. авансового платежу, що підтверджується відповідною квитанцією №0.0.859071050.1 від 28.09.2017 року (а.с. 14, 43). Як пояснив позивач в судовому засіданні, в подальшому, в телефонному режимі представник ТОВ «Єврокар Україна» повідомив [PERSON], що для отримання вищевказаного автомобіля останньому необхідно сплатити ще 43000,00 грн., в результаті чого позивачем було прийнято рішення про розірвання даного договору. 04.10.2017 року [PERSON] звернувся до ТОВ "Єврокар Україна" з письмовою заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів (а.с. 34). Однак, листом від 06.11.2017р. ТОВ "Єврокар Україна" повідомлено позивача про те, що договір фінансового лізингу розірваний з 04.10.2017 року на підставі заяви позивача від 04.10.2017 року, а також про те, що відповідно до умов договору зі сплачених коштів в сумі 20000,00 грн. 18900,00 зараховані як комісія за організацію договору та не підлягають поверненню. Щодо решти 1100,00 грн., які зараховані як авансовий платіж, то поверненню підлягає 80% цієї суми, а саме 880,00 грн. (а.с. 34) Крім того, позивач в судовому засіданні пояснив, що на час розгляду справи в суді відповідачем кошти позивачу не повернуті. Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до частини першої та другої статті 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (ч. 2 ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). Отже, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) і договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Аналогічна правова позиція, викладена в постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року (справа № 6-2766цс15) та 11 травня 2016 року (справа № 6-65цс16). Згідно зі статтею 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦПК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Положеннями частини першої та другої статті 215 ЦПК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини першої статті 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно із пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що укладений між [PERSON] та ТОВ "Єврокар Україна" договір фінансового лізингу №3905 від 27.09.2017 року нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнане недійсним або змінене, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів"). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, вони порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2 - 4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Згідно з частиною третьою статті 509 ЦК України зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. При цьому, під добросовісністю слід розуміти належну поведінку при виникненні та виконанні зобов'язання вчинення дій таким чином, щоб при цьому не завдавалася шкода, неможливість укладення зобов'язання на засадах обману, зловживання довірою тощо. Принцип добросовісності передбачає чесну, сумлінну поведінку суб'єктів зобов'язання, вчинення ними всіх залежних від них дій щодо належного виконання зобов'язання та не порушення прав інших осіб. Судом встановлено, що оспорюваний договір порушує принцип добросовісності, оскільки всупереч вимогам чинного законодавства встановлює істотні обмеження прав лізингоодержувача щодо розірвання договору, а умови договору про повне неповернення авансового платежу у випадку розірвання договору (п. 12.1 ст. 12 Договору) призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, наносять шкоду споживачеві. Окрім того, згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявність у відповідача, станом на момент укладення договору фінансового лізингу №3905 від 27.09.2017 року ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність, на момент укладення вказаного договору, такого дозволу (ліцензії) та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. (ч. 1 ст. 89 ЦПК) Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо та в їх сукупності суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, визнання недійсним договору та стягнення з відповідача на користь позивача сплачених грошових коштів в сумі 20000,00 грн. Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, оскільки позивач при зверненні до суду судового збору не сплачував, так як звільнений від його сплати, та матеріали справи не містять доказів понесення інших судових витрат позивачем, відсутні підстави для їх відшкодування відповідачем.

Outcome: approved