Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

[PERSON] (далі Позивач) звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток у спільному сумісному майні та визначення порядку користування та володіння спільним сумісним майном шляхом його розподілу. Позовні вимоги мотивує тим, що вони з Відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.01.1993 року. На підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 25.10.2016 даний шлюб розірвано. На даний час із відповідачем [PERSON] вони не проживають як сімейна пара, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, хоча проживають в одному будинку, у зв`язку з чим виникла потреба у розподілі спільного сумісного майна, як майна подружжя, що було набуто ними за час проживання в зареєстрованому шлюбі. Предметом розподілу на даний час являється нерухоме майно, набуте відповідачем за час спільного проживання з Позивачкою та яке являється спільним сумісним майном, як майном подружжя, та яке не являється майном, що було б особистою приватною власністю дружини чи чоловіка. Таким майном є: вантажний автомобіль марки "КАМАЗ 5511", 1982 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вантажний автомобіль марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак [NUMBER] , легковий автомобіль марки "ВАЗ-2107". Її звернення до суду з даним позовом зумовлене невизнанням цього права Відповідачем та не можливістю на даний час відповідно до цільового призначення цього майна користуватися та розпоряджатися ним. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла й очікує понести у зв`язку з розглядом даної справи становить близько 10000 гривень, що становить суму сплаченого судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову й доказів, ймовірного проведення експертиз, сплату процесуальних витрат, в тому числі за надання правничої допомоги. У зв`язку з наведеним просить визнати спільною сумісною власністю громадянина [PERSON] , [INFO] , та громадянки [PERSON] , [INFO] майно, яким є вантажний автомобіль марки "КАМАЗ 5511", 1982 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вантажний автомобіль марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак [NUMBER] , легковий автомобіль марки "ВАЗ-2107", визначивши частки в даному спільному сумісному рухомому майні рівними, встановивши їх по 1/2 частині рухомого майна за громадянином [PERSON] та громадянкою [PERSON] . В порядку розподілу спільного майна стягнути із громадянина [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму в загальному розмірі, що становить 1/2 частину загальної ринкової вартості вантажного автомобіля марки "КАМАЗ 5511", 1982 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , вантажного автомобіля марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак [NUMBER] , легкового автомобіля марки "ВАЗ-2107" припинивши право спільної власності громадянки [PERSON] на зазначене спільне рухоме майно та залишити його в цілій частині у власності [PERSON] . Також просила вирішити питання розподілу судових витрат та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Ухвалою Рахівського районного суду Закарпатської області від 30.07.2019 року відкрито провадження у справі. Вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження та надано відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі, для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач [PERSON] 23.08.2019 подав відзив на позов, де зазначив, що позивачка не надала доказів того, що кошти отримані від відчуження автомобілів марки "КАМАЗ 5511" та "ЗИЛ 131" використовувалися не в інтересах сім`ї, а легковий автомобіль марки "ВАЗ-2107" ніколи не належав [PERSON] , він лише користувався ним, отже таке майно не належить до спільного майна подружжя. Також [PERSON] у відзиві зазначив, що [PERSON] просить припинити право власності на частину житлового будинку з надвірними та господарськими будівлями і спорудами за [ADDRESS] , однак з матеріалів позовної заяви вбачається, що дане нерухоме майно не являється предметом позову, тому відзив у цій частині суд до уваги не бере. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на задоволенні позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився, у відзиві на позов просив розгляд справи проводити у його відсутності. Адвокат Телегазій Василь Васильович подав клопотання про відкладення справи на інший термін, однак своїх повноважень суду не надав, термін довіреності [PERSON] , на ім`я [PERSON] , сплив. Дослідивши матеріали справи, всебічно й повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи й вирішення спору по суті, суд приходить до такого висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 09 січня 1993 року у виконавчому комітеті Верхньоводянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області за актовим записом №02. Рішенням Рахівського районного суду Закарпатської області від 25.10.2016 у справі 305/1610/16-ц провадження по справі 2/305/1100/16 було шлюб між сторонами розірвано. Засади шлюбу, а також правовідносини, які виникають з особистих немайнових та майнових прав та обов`язків подружжя, визначаються нормами СК України. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Статтею 57 СК України встановлено випадки для визнання майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, до яких майно, яке є предметом даного позову не належить. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі N 372/504/17. Відповідно до статей 2, 4, 5 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з інформації регіонального сервісного центру МВС в Закарпатській області від 28 листопада 2019 року №31/7-1843 за громадянином [PERSON] були зареєстровані транспортні засоби, які є предметом даного позову, зокрема 08.08.1995 був зареєстрований автомобіль "КАМАЗ 5511", 1992 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який 24.06.2016 був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 №2145-2016-374 та 27.01.2009 року був зареєстрований вантажний автомобіль марки "ЗІЛ 131", 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який 24.06.2016 був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 №2145-2016-373. Отже, зазначені транспортні засоби були зареєстровані за [PERSON] в період, коли він перебував у шлюбі з [PERSON] , але реєстрація прав на них лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте сторонами в період шлюбу, а також те, що відповідач не заперечував належності їм з позивачкою на праві спільної сумісної власності подружжя по 1/2 частці кожному майна - вантажного автомобіля марки "КАМАЗ 5511", 1982 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та вантажного автомобіля марки "ЗИЛ 131", державний номерний знак [NUMBER] , а також те, що суд розглядає лише спори порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, цивільне право підлягає захисту у разі його порушення, невизнання або оспорювання, проте в цьому випадку між сторонами відсутній спір з цього питання тому позов в цій частині до задоволення не підлягає. Також, відповідно до зазначеного вище листа РСЦ МВС в Закарпатській області станом на 28.11.2019 транспортний засіб марки "ВАЗ-2107", 1986 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] зареєстрований за громадянином [PERSON] , [INFO] . На підтвердження зазначеного суду надано облікову картку на цей транспортний засіб із відповідною інформацією. Даних про те, що зазначений автомобіль належав би коли-небудь [PERSON] картка не містить. У відзиві на позов відповідач [PERSON] стверджував, що автомобілем марки ВАЗ 2107 РЕ він користується, однак він не перебував у його власності. Враховуючи, що власник транспортного засобу марки "ВАЗ-2107", 1986 року випуску, номер кузова [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , не залучений до участі в даній справі, вирішення даного спору не залучивши власника майна є неможливим, оскільки таке може порушити права останнього, тому в цій частині позов до задоволення не підлягає. Що стосується вимоги позивачки [PERSON] про компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля "КАМАЗ 5511", 1992 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який 24.06.2016 був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 №2145-2016-374 та 1/2 частку вантажного автомобіля марки "ЗІЛ 131", 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який 24.06.2016 був перереєстрований на нового власника за договором купівлі-продажу від 24.06.2016 №2145-2016-373, то тут слід зазначити таке. Стаття 63 СК України, передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Відповідно до статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини 2 статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України у Постанові 22 червня 2017 року м. Київ у справі № 6-3058цс16. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Також, Верховний Суд під час розгляду справи справа № 755/20923/14-ц провадження № 61-10442св18 вказав, що при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначив про те, що позивачка не надала жодного доказу про те, що грошові кошти від проданих автомобілів він використав не в інтересах сім`ї. Однак, як вбачається з рішення Рахівського районного суду від 25.10.2016 року про розірвання шлюбу справа №305/1610/16 провадження по справі 2/305/1100/16, позивачка [PERSON] зазначала, що вони з [PERSON] сімейні відносини на день розгляду справи не підтримували близько шести років, а відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнавав, не заперечував щодо позову. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Автомобіль є цінним майном, а тому згода другого з подружжя на його відчуження мала бути подана [PERSON] письмово, однак, як встановлено судом, така згода [PERSON] була відсутня, у справі відсутні й докази про те, що виручені від продажу автомобілів кошти витрачені відповідачем в інтересах сім`ї, хоч обов`язок довести зазначене покладається на особу, яка відчужила спільне майно подружжя без згоди іншого співвласника. Враховуючи, що [PERSON] у період шлюбу з позивакою без згоди останньої відчужив автомобіль "КАМАЗ 5511", 1992 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , та вантажний автомобіль марки "ЗІЛ 131", 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , тому [PERSON] має право на відчуження 1/2 вартості зазначеного майна. Надати у добровільному порядку компенсацію за частку у спільному майні відповідач відмовляється, тому суд вважає правомірними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача грошової компенсації вартості його частки. Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № справа 127/7029/15-ц провадження N 61-9018сво18 дійшов висновку, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 17 квітня 2019 року по справі № 286/1784/15-ц. За правилами ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріали справи не містять доказів, які б містили інформацію про вартість, за яку було відчужено [PERSON] автомобілі КАМАЗ 5511", 1992 року випуску, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , та "ЗІЛ 131", 1991 року випуску, зеленого кольору, номер шасі [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . При цьому клопотання про призначення експертизи з метою встановлення дійсної ринкової вартості позивачкою заявлено не було, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості визначити розмір вартості компенсації 1/2 частки у спільному майні. З огляду на встановлені під час судового розгляду обставини та оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] не надано суду належних та допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог в частині стягнення з відповідача на її користь вартості 1/2 частки автомобілів, суд самостійно визначити вартість автомобілів не може, оскільки для цього необхідні знання в іншій сфері, ніж право, клопотання про призначення експертизи для визначення вартості майна сторонами не заявлялося, суд, з огляду на принцип диспозитивності судового процесу самостійно не може збирати докази у справі, тому позовні вимоги в цій частині є недоведеними та не підлягають до задоволення, однак це не перешкоджає їй звернутися з даним позовом повторно, якщо перестануть існувати вказані обставини. Суд вирішує питання відшкодування судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України, з огляду на відмову у задоволенні позову, судові витрати, понесені позивачкою [PERSON] у зв`язку з розглядом даної справи, відшкодуванню з відповідача не підлягають, а питання про стягнення судових витрат з позивачки відповідачем [PERSON] не ставилися. За таких обставин судові витрати слід залишити за сторонами. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed