Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

29.01.2016 року [PERSON] у своєму зверненні, яке було направлено голові Вінницької ОДА, голові Вінницької обласної ради, начальнику Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області зазначив наступне: "... Крім того, хочу повідомити Вас, що відносно начальника реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції [PERSON] в Чечельницькому РВ УМВС Вінницької області відкрито два кримінальні провадження передбаченого ч. 1 ст. 365 та 366 КК України, про яке управлінню обласному юстиції відомо та яке приховує таких осіб, які під дію ЗУ "Про очищення влади...". Позивач вказує, що інформація, зазначена відповідачем є недостовірною та не відповідає дійсності. Крім того,поширена [PERSON] інформація порушує особисті немайнові права Позивача, ганьбить його честь та гідність, завдає шкоди діловій репутації. У своєму зверненні відповідач охарактеризував [PERSON], як злочинця та особу, яка з легкістю порушує закон, не має високих моральних цінностей. У зв'язку з поширенням недостовірної негативної інформації широкому колу осіб, позивач постійно знаходиться в стані нервового напруження та стресу, що призводить до погіршення працездатності та негативно впливає на виконання його посадових обов'язків. Поширена інформація формує думку, що позивач тісно пов'язаний з корупційною діяльністю та вчиняє кримінально карні діяння, що безповоротно заплямувало його честь, гідність та ділову репутацію в очах кола осіб, яким ця інформація була поширена. З урахуванням викладеного, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недостовірною інформацію відносно [PERSON], поширену [PERSON] у зверненні до голови Вінницької ОДА, голови Вінницької обласної ради, начальника Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, а саме: - "... Крім того, хочу повідомити Вас, що відносно начальника реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції [PERSON] в Чечельницькому РВ УМВС Вінницької області відкрито два кримінальні провадження передбаченого ч. 1 ст. 365 та 366 КК України, про яке управлінню обласному юстиції відомо та яке приховує таких осіб, які під дію ЗУ "Про очищення влади..."; зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили, спростувати вищевказану інформацію шляхом направлення листів до вищевказаних адресатів із зазначенням у них тексту з спростуванням; зобов'язати [PERSON] не пізніше наступного дня від дня набрання рішенням у даній справі законної сили здійснити публічне вибачення та судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, про що надав письмові заперечення, в яких вказав, що дана позовна заява є необґрунтованою, а тому в її задоволені потрібно відмовити в повному обсязі, оскільки право висловлювати судження, оцінку, думки закріплено і у ст. 10 Конвенції про захист грав людини і основоположних свобод, яка відповідно до ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про звернення громадян» Громадяни України мають право: вернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27.02.2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової и формації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Тому в даному випадку , виходячи з вищесказаного можна зробити висновок , що звернення відповідача адресоване Голові Вінницької обласної державної адміністрації, Голові Вінницької обласної ради та начальнику Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області є реалізацією та формою захисту його прав, передбачених Конституцією України та чинним законодавством. В даному випадку його звернення до органів державної влади не слід вважати саме поширенням інформації, оскільки воно було спрямоване на захист та реалізацію його прав та інтересів. Крім того, твердження позивача, що інформація, яка містилась в зверненні відповідача може вплинути на негативне упереджене ставлення до нього з боку осіб, яким було адресоване його звернення не відповідає дійсності, оскільки саме дані особи наділені повноваженнями щодо розгляду звернень громадян та захисту їх прав в разі виявлення їх порушень. Відповідач також вказує, що не охарактеризовував [PERSON], як «злочинця» у своєму зверненні, а протилежне є лише твердженням позивача та не може бути прийнятим до уваги. Так само не може бути прийнято до уваги твердження позивача про перебування у постійному нервовому напруженні, що впливає на виконання його посадових обов'язків, оскільки він не надав будь -яких документів, які б підтверджували даний факт. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, та просили суд у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених у запереченні. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що є т.в.о. начальника слідчого відділу Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області, та в силу виконання своїх посадових обов'язків, він дійсно надавав на запит суду відомості про те, що в провадженні Чечельницького ВП за період з 2005 року по 2016 рік відсутні кримінальні провадження стосовно [PERSON]. Даний запит було сформовано за допомогою даних з ЄРДР, що вказує на те, що кримінальних проваджень з 2012 року по 2016 рік відносно [PERSON] не порушувалось. Він пам'ятає, що [PERSON], як начальник реєстраційної служби Чечельницького РУЮ був допитаний в якості свідка у кримінальному провадженні, яке на даний час закрито у зв'язку з відсутністю складу злочину. Однак інших випадків, де б останній був підозрюваним не було. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що 12.01.2016 року [PERSON] звернувся до Голови Вінницької обласної державної адміністрації, голови Вінницької обласної ради та начальника Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області з письмовим зверненням (а.с. 5-6). Як вбачається з вказаного звернення, у ньому, а саме в переостанньому абзаці описової частини, містилася наступна інформація: «...Крім того, хочу повідомити Вас, що відносно начальника реєстраційної служби Чечельницького районного управління юстиції [PERSON] в Чечельницькому РВ УМВС Вінницької області відкрито два кримінальних провадження передбаченого ч. 1 ст. 365 та 366 КК України, про які управлінню обласному юстиції відомо та яке приховує таких осіб, які під дію ЗУ «Про очищення влади»…». В судовому засіданні представники відповідача підтвердили факт спрямування відповідачем вказаного звернення до описаних посадових осіб, а тому дані обставини виходячи з вимог ч.1 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. При цьому, як на підставу відмови у задоволення позову посилались на те, що вказана у зверненні інформація є оцінкою відповідача дій [PERSON] та його думкою щодо неправомірності вчинення ним своїх посадових обов'язків. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації. Згідно ст. 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Це право кореспондує обов'язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 1 Закону України "Про інформацію", під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно ч. 1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. У зв'язку зі внесенням з 27.03.2014р. змін до Цивільного кодексу України, зокрема до статті 277, принцип презумпції добропорядності (частину 3) було скасовано, а тому доказування, як обґрунтованості свого позову, так і заперечень проти позову, тобто недостовірності чи достовірності поширеної інформації, має відбуватися у загальному порядку. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статей 94, 277 ЦК ( 435-15 ) фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Згідно п.19 цієї ж Постанови Пленуму Верховного Суду, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, п. 46 справи «Лінгенс проти Австрії» від 08.07.1986 року, зазначено, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Так, оціночним судженням є висновок, отриманий в результаті інтелектуальної, логічної обробки і узагальнення фактів, оцінок інших людей, інформації довідкового характеру та причинно-наслідкового зв'язку між зазначеними джерелами інформації. У ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» вказано, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Виходячи з системного аналізу чинного законодавства, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що згідно з положеннями ст. 277 ЦК України і ст. 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази не достовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Так, відповідно до довідки Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області №4040/208/-2016 від 21.10.2016 року (а.с.81) за період з 2005 року по 2016 рік в провадженні Чечельницького ВП відсутні кримінальні провадження та кримінальні справи стосовно [PERSON] [INFO]. Аналогічні відомості з посиланням на інформацію із електронної системи ЄРДР надав допитаний в якості свідка т.в.о. начальника слідчого відділу Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП [PERSON]. Та зазначив, що вказані інформацію ним було надано з перевіркою даних, які мали місце і після 12.01.2016 року до дня оформлення відповіді на запит. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема аудіо - і відеозаписів, висновків експертів. Оцінюючи надані позивачем докази у сукупності з наявними матеріалами справи, суд вважає їх належними та допустимими, а тому приймає їх до уваги при ухваленні рішення у даній справі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Разом з цим, суд вважає, що відповідачем та його представниками не надано жодного доказу в підтвердження достовірності поширеної інформації та фактів, викладених у зверненні від 12.01.2016 року як і не надано доказів відсутності порушення з його боку прав позивача у розумінні вимог чинного законодавства, що регулюють правовідношення особистих немайнових права фізичної особи. Оцінюючи характер та межі поширеної інформації у зверненні [PERSON] від 12.01.2016 року, суд вважає, що така інформація не є оціночним судженням, оскільки поширена у формі подачі фактів, первинним джерелом поширення цієї інформації є сам відповідач. Так звернення містить факт підозри [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 365 та 366 КК України, що є предметом кримінального провадження, а дані твердження не є оцінкою дій позивача, а викладенням конкретних відомостей. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає встановленим, що інформація, яка поширена [PERSON] у зверненні від 12.01.2016 року подана у формі фактичних тверджень (даних) і не може кваліфікуватись як оціночні судження, а є недостовірною інформацією, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» передбачено, що задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Згідно з п. 25 цієї Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. З огляду на те, що суд прийшов до висновку, що відповідачем поширено інформацію, яка за своїм змістом не є висловленням суджень, а є відображенням фактів, відповідачем не надано жодного доказу, що поширена інформація відповідає дійсності, тому зазначена інформація підлягає спростуванню протягом одного місяця після набрання рішення законної сили тим же шляхом, яким була поширена, тобто надсиланням відомостей до адресатів, вказаних у зверненні відповідача від 12.01.2016 року. Щодо публічного вибачення, то п. 26 вже згаданої Постанови зазначає, що суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК ( 435-15 ). З урахуванням викладеного, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що підлягають до задоволення частково в межах визнання недійсною інформації та її спростування. При цьому строк спростування про який просить позивач - 1 день, суд вважає замалим для вчинення відповідачем відповідних дій. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При цьому, в матеріалах справи відсутній документ, який би міг бути розцінений судом як такий, що в повній мірі підтверджує суму судового збору, сплаченого позивачем при зверненні до суду, оскільки наявна в матеріалах справи квитанція є нечитабельною. Крім того дана цивільна справа надійшла до Бершадського районного суду з Чечельницького районного суду та при первинній реєстрації помилково не було внесено відомостей про вартісні показники в обліково статистичній картці. Дані обставини унеможливлюють ідентифікацію суми судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають . Ухвалюючи таке рішення суд виходить з того, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. Отже, позивач маючи належним чином оформлену квитанцію про сплату ним судового збору може в подальшому звернутись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення з даного питання, а тому суд вважає, що в даному випадку його право на стягнення судового збору не буде порушено.

Outcome: partial