Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

В березні 2012 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БаДМ» звернулося до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом про визнання договору недійсним. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що договір про надання правової допомоги від 15.06.2010р. із адвокатом [PERSON] було укладено під впливом обману щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін та інш. Позивач дізнався про наявність цього договору з позовної заяви ТОВ «Юридичне бюро [PERSON]» про стягнення 342 720,00 грн., що розглядається Господарським судом Дніпропетровської області в рамках господарської справи № 36/5005/1772/2012. Також позивач зазначив, що відповідач з 21 липня 2008 р. по 02 грудня 2011 року працював на підприємстві позивача на посаді начальника юридичного відділу. Відповідно до Посадової інструкції від 21 липня 2008р. начальник відділу був зобов'язаний здійснювати керівництво відділу, представляти інтереси позивача в господарських, адміністративних та інших судових інстанціях, надавати консультації з питань господарської діяльності та інших організаційних питань співробітників Позивача тощо. Окрім цього позивач зазначає, що він не вбачав необхідності укладати договір з відповідачем для захисту своїх інтересів в судах, оскільки юридична освіта та посада відповідача дозволяла бути йому представником позивача в будь-якому судовому процесі. Стосовно консультацій посадових осіб ТОВ «БаДМ» це також є прямий обов'язок відповідача як начальника юридичного відділу. Також на момент укладання Договору відповідач мав досвід роботи в якості адвоката в 1 (один) день, оскільки свідоцтво на право зайняття адвокатською діяльністю № 2142 відповідач отримав 14.06.2010р., тобто у попередній день укладання договору. Враховуючи це, позивач вказує, що умови оплати, які встановлені договором, а саме оплата гонорару відповідачу в розмірі двадцяти тисяч грн.. із стажем роботи адвоката в один день не відповідає ані волі ані інтересам позивача. Окрім цього така сума гонорару не відповідає за своєю суттю факторам обґрунтування його розміру, які застосовуються відповідно до ч.3 ст.33 Правил адвокатської етики, які затверджені на підставі ст. 59 Конституції України Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України протоколом від 1 - 2 жовтня 1999 р. N 6/VI. В судове засідання 02.03.2015 року представник позивача не з'явився, в попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримував в повному обсязі. Відповідач 02.03.2015 року у судове засідання не з'явився, про час і місце його проведення повідомлявся належним чином, суду надав клопотання про розгляд справи без його участі. Суд, дослідивши докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач був прийнятий позивачем на посаду начальника юридичного відділу з окладом згідно штатного розкладу на підставі заяви про прийняття на роботу від 21.07.2008 та Наказу № 367/1-ос від 21.07.2008р. Відповідно до Посадової інструкції відповідач на посаді начальника юридичного відділу здійснював керівництво відділу, представляв інтереси Позивача в господарських, адміністративних та інших судових інстанціях, надавав консультації з питань господарської діяльності та інших організаційних питань співробітників Позивача. За час своєї роботи з 21.07.2008р. по 02.12.2011р. не заявляв жодних претензій чи скарг до розпорядку робочого дня, кола посадових обов'язків, розміру заробітної плати чи порядку її виплати. Судом встановлено, що відповідач користувався довірою керівництва Позивача (як доказ такого може свідчити наказ № 68-од від 09.06.2009 про використання відповідачем факсиміле Генерального директора ТОВ «БаДМ»), що дозволило йому приймати самостійні рішення по питанням поточної роботи компанії та юридичного відділу і власного розпорядку робочого дня. З 21.07.2008р. по 15.06.2010р. позивач не мав чисельних судових процесів та інших актів індивідуального характеру з боку органів державної влади, які необхідно було оскаржувати, тому послуги відповідача в якості адвоката не були для позивача необхідні. Суд критично ставиться до обставин укладання оспорюваного договору. Встановлено, що договір про надання правової допомоги був укладений позивачем та відповідачем 15 червня 2010р. Це вмотивовано тим, що відповідач 26 червня 2010 р. надав позивачеві листок непрацездатності серії АБХ № 710920, який виданий комунальним закладом «Дніпропетровська міська клінічна лікарня № 21 ім. професора Є.Г. Попкової» 14 червня 2010р. [PERSON], начальнику юридичного відділу ТОВ «БаДМ» з первинним діагнозом «гострий гастроентерит» з лікуванням у стаціонарі до 25 червня 2005р. Наказом від 03.11.2004 № 532/274/136-ос/1406 Міністерство охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України, Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України затверджена Інструкція про порядок заповнення листка непрацездатності (надалі Інструкція). Пункт 1 Інструкції вказує, що лицьовий бік бланка ЛН заповнюється лікуючим лікарем або молодшим медичним працівником з медичною освітою. У графі "Режим» (п.3.4. Інструкції) зазначається:" обов'язково вказати режим, який призначається хворому: стаціонарний, амбулаторний, постільний, домашній, санаторний, вільний тощо». Пункт 3.5. Інструкції вказує на те, що у графі "Відмітки про порушення режиму:" зазначається дата порушення режиму, що засвідчується підписом лікаря. Види порушень режиму вказуються у графі "Примітка:" з обов'язковим записом у медичній карті амбулаторного чи стаціонарного хворого. За пунктом 3.6. Інструкції у графі "Перебував у стаціонарі" зазначаються дати госпіталізації та виписки зі стаціонарного відділення. Суд приходить до висновку, що відповідач був госпіталізований до Дніпропетровської міської клінічної лікарні № 21 ім. професора Є.Г. Попкової 14 червня 2010р. з первинним діагнозом гострий гастроентерит, і перебував в цьому закладі на стаціонарному лікуванні до 25 червня 2010р. без порушення режиму стаціонарного лікування. На робочому місці [PERSON] з'явився лише 26 червня 2010р., що підтверджує відповідний запис на звороті Листка непрацездатності. Таким ином виникає обґрунтоване питання щодо укладання 15 червня 2010 року позивачем і відповідачем договору, оскільки останній, в якості адвоката, не перебував за межами лікувального закладу, де був на стаціонарному лікуванні, а керівник позивача 15.06.2010р. не відвідував відповідача в Дніпропетровській міській клінічній лікарні № 21 ім. професора Є.Г. Попкової. В судовому засіданні відповідач неодноразово підтверджував, що договір про надання правової допомоги був укладений із позивачем саме 15.06.2010р., але жодного доказу цього не надав. Частина перша ст.10 Цивільного процесуального кодексу України встановлює. що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Частини друга та третя згаданої статті передбачають, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, а також довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених процесуальним кодексом. Частина перша ст. 66 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При цьому Пленум Верховного Суду України в п. 23 Постанови від 12 червня 2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» зазначає, що розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках встановлених Цивільним процесуальним кодексом України. При розгляді і вирішенні справ в рамках цивільного судочинства суд має забезпечити рівну можливість кожному учаснику процесу оголосити і документально закріпити свою правову позицію, навести на її підкріплення та обґрунтування відповідні докази, заявляти клопотання, заперечувати проти правової позиції, клопотань та заяв іншої сторони, брати участь у судових дебатах. Така рівна можливість забезпечується рядом процесуальних гарантій у тому числі і щодо доказування стороною власної позиції. Зважаючи на викладене суд ухвалою від 03.12.2012р. задовольнив клопотання позивача про призначення технічної експертизи документів - договору про надання правової допомоги від 15.06.2010р. та акту прийому-передачі наданих послуг від 31 серпня 2011р. Перед судовими експертами були поставлені питання: 1) Чи виготовлено договір про надання правової допомоги від 15.06.2010р. у час, який відповідає даті 15.06.2010р.? Якщо ні, то в який час даний документ було виконано? 2) Чи виготовлено Акт прийому виконаних робіт від 31.08.2011р. у час, який відповідає даті 31.08.2011р. ? Якщо ні, то в який час даний документ було виконано? Листом від 15.07.2013 року, який надійшов до суду від експертної установи, суд було повідомлено про повернення матеріалів справи у зв'язку з неможливістю проведення призначеної експертизи оскільки експертній установі не надано оригіналів договору про надання правової допомоги від 15.06.2010р. та акту прийому-передачі виконаних робіт від 31.08.2011р. Враховуючи те, що судом було зобов'язано надати оригінали зазначених документів саме відповідача, оскільки позивачем зазначено, що у його розпорядженні цих документів не має місце, то з боку відповідача має місце не виконання ухвали суду і ставиться під сумнів позиція відповідача щодо укладання зазначених документів та їх наявності. З цього приводу, суд бере до уваги надані позивачем докази, щодо існування договору між відповідачем та фізичною особою [PERSON], який є керівником підприємства позивача. Оглянувши в судовому засіданні зразки договорів суд приходить до висновку щодо їх однаковості, що не спростовано відповідачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України на сторони у справі покладається обов'язок доказування обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим відповідно до норм статей 133, 137, 143 ЦПК України у разі, якщо у сторін є складнощі щодо отримання та подання суду доказів, суд за заявою заінтересованої особи може забезпечити ці докази до пред'явлення нею позову та за клопотанням сторін зобов'язаний витребувати такі докази, зокрема, призначити експертизу. Експертиза призначається судом за заявою осіб, які беруть участь у справі, з метою з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань. При цьому право суду визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні передбачено ст. 146 ЦПК України лише у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо. Враховуючи наведене, суд вважає, що у судовому засіданні позивач довів підстави позову, які надають суду можливості задовольнити позов. Верховний суд України в Узагальненні про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними зазначив, що зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 203 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман може стосуватися насамперед як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природа правочину, права та обов'язки сторін, так і обставин, що знаходяться за межами правочину, в тому числі мотиву й мети правочину). Ознакою обману є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В підтвердження цього Пленум ВСУ в п. 20 Постанови Пленуму від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними» зазначив, що вчинення правочину під впливом обману обумовлене деформацією волі, на яку вплинула протиправна поведінка іншої особи, спрямована на формування наміру в іншої особи вчинити правочин, спираючись на невірне уявлення про обставини, які мають істотне значення. Так, позивачеві відомо, що відповідач з моменту його прийняття до звільнення працював на посаді начальника юридичного відділу на підставі заяви позивача про прийняття на роботу, наказу про прийняття на роботу. Робота відповідача виконується на підставі посадової інструкції, з якою відповідач ознайомлений під час прийняття на посаду начальника юридичного відділу. Оплата праці відповідача також здійснювалася на підставі штатного розкладу, без будь-яких заперечень з боку відповідача про, що також свідчать дії та поведінка самого відповідача. Також встановлено, що відповідач користувався довірою керівництва підприємства позивача, що дозволило відповідачеві приймати самостійні рішення по питанням поточної роботи компанії та юридичного відділу. Встановлено, що всі договори, що укладаються підприємством повинні бути розглянути юридичним відділом, а після їх погодження і підписання сторонами вони обліковуються у відповідній базі даних підприємства позивача. За узгодження договорів та внесення їх у базу даних відповідальним є юридичний відділ, керування яким здійснював саме позивач. Матеріалами справи встановлено, що договір про надання правової допомоги не був зареєстрований на підприємстві позивача та не внесений у відповідну базу даних. Зі свого боку відповідач не зміг пояснити суду підстави не здійснення такої реєстрації оскільки він, як керівник юридичного відділу особисто відповідав про належне виконання відділом своїх обов'язків. Враховуючи обставини укладання договору суд вважає, що договір про надання правової допомоги від 15.06.2010р. та акт прийому-передачі виконаних послуг від 31.08.2011р. не укладені в зазначені дати, а при їх укладанні відповідач вдався до обману позивача, що і призвело до підписання зазначених документів позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved