Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з позовом до відповідача КЗОЗ "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицької районної ради Рівненської області та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просять зобов'язати відповідача вчинити наступні дії: - донарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи в розмірі 10% за період з 01 березня 2017 року по 28 травня 2018 року включно в сумі 5880,46 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати 140,96 грн., що становить загальну суму позову 11021,42 грн.; - донарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи в розмірі 10% за період з 01 березня 2017 року по 28 травня 2018 року включно в сумі 5492,80 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати 140,96 грн., що становить загальну суму позову 10633,76 грн.; - донарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи в розмірі 10% за період з 01 березня 2017 року по 28 травня 2018 року включно в сумі 3484,70 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати 140,96 грн., що становить загальну суму позову 8625,66 грн.; - донарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи в розмірі 10% за період з 02 квітня 2015 року по 20 вересня 2017 року включно в сумі 5777,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 вересня 2017 року по 28 травня 2018 року включно в сумі 28262,50 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати 140,96 грн., що становить загальну суму позову 33403,46 грн.; - донарахувати та виплатити [PERSON] заборгованість по заробітній платі у вигляді недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи в розмірі 10% за період з 02 квітня 2015 року по 14 вересня 2017 року включно в сумі 5781,40 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14 вересня 2017 року по 28 травня 2018 року включно в сумі 28525,40 грн. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 5000 грн., судові витрати 140,96 грн., що становить загальну суму позову 33666,36 грн.; - зобов'язати відповідача видати внутрішній наказ про перерахунок надбавки за безперервний стаж роботи працівникам АЗПСМ №1 та №2 згідно норм Наказу, а зокрема згідно п.п.1 п.4.1.1. та внести зміни в Колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом КЗОЗ "Дубровицький РЦПМСД". Свої вимоги мотивують тим, що 02 січня 2013 року вони були прийняті на роботу в Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги в порядку переведення з Дубровицької центральної районної лікарні. З 22 березня 2013 року переведенні медсестрою ЗПСМ в амбулаторію загальної практики - сімейної медицини №2 [PERSON] та [PERSON], лікарями педіатрами - дільничними [PERSON] та [PERSON], лікарем загальної практики - сімейним лікарем [PERSON] Питання оплати праці працівників їхнього медичного закладу, як і інших державних і комунальних закладів охорони здоров'я, регулюється спільним наказом Мінпраці та соціальної політики України та Міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення". Зокрема, п.п.1 п.4.1.1. даного Наказу передбачає, що лікарі, незалежно від найменування посади, дільничні медичні сестри, зубні лікарі, медичні сестри загальної практики - сімейної медицини мають надбавки за тривалість безперервної роботи від 3 до 5 років - 10 відсотків, від 5 до 7 років - 20 відсотків, від 7 до 9 років - 30 відсотків, понад 9 років - 40 відсотків посадового окладу. Право на максимальний розмір надбавки в 40 % підтверджується і офіційним роз'ясненням МОЗ України від 02.12.2013 року за №10.03.67/3773/37584, в абзаці п'ятому якого зазначено, що вищевказані працівники амбулаторій сімейної медицини, як самостійних закладів, так і тих, що є структурними підрозділами Центрів первинної медико-санітарної допомоги або інших закладів охорони здоров'я, мають право на встановлення надбавки за тривалість безперервної роботи відповідно до п.п.1 п.4.1.1. незалежно від їх місцезнаходження (міська чи сільська місцевість). На посаді, яка дає право на надбавку за тривалість безперервної роботи в 40% [PERSON] працює з 29 червня 1999 року, [PERSON] працює з 04 січня 1993 року, [PERSON] працює з 01 серпня 1995 року, [PERSON] працювала з 24 серпня 1988 року по 20 вересня 2017 року та [PERSON] з 31 жовтня 1990 року по 14 вересня 2017 року і з того часу цей стаж у них не переривався. Змін в п.п.1 п.4.1.1. Наказу щодо розміру процентів надбавки за безперервний стаж роботи станом на день звернення до суду немає. У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просять задоволити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вважаючи, що вимоги позивачів є необґрунтованими та безпідставними та просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиву на позовну заяву. Вислухавши сторони, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку що позов слід задоволити частково з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що з 02 січня 2013 року позивачів було переведено з комунального закладу охорони здоровя Дубровицької центральної районної лікарні до комунального закладу охорони здоровя "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицької районної ради Рівненської області та призначено на посади: [PERSON] - лікаря загальної практики - сімейного лікаря, відділення амбулаторії АЗПСМ, а з 22.03.2013 року на посаду лікаря ЗПСМ в амбулаторію ЗПСМ №2; [PERSON] - лікаря - педіатра, дільничного відділення амбулаторії загальної практики сімейної медицини, а з 22.03.2013 року на посаду лікаря ЗПСМ в амбулаторію ЗПСМ №1; [PERSON] - заступника головного лікаря з дитинства та пологовій допомозі, а з 02.01.2014 року на посаду лікаря педіатра дільничного АЗПСМ №2; [PERSON] - сестри медичної ЗПСМ, а з 22.03.2013 року на посаду сестри медичної ЗПСМ в амбулаторію ЗПСМ №2; [PERSON] - сестри медичної ЗПСМ, а з 22.03.2013 року на посаду сестри медичної ЗПСМ в амбулаторію ЗПСМ №2. При цьому, трудовий стаж всіх позивачів на займаних посадах становить понад 9 років. Відповідно до підпункту 1 пункту 4.1.1. Наказу міністерства праці та соціальної політики України міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення" лікарям загальної практики, незалежно від найменування посади, медичним сестрам, які працюють в у дільничних лікарнях, амбулаторіях, у т.ч. лінійних на залізничному транспорті, та ті, що увійшли до складу центрів первинної медико- санітарної допомоги або до центральних районних, районних та міських лікарень, що розташовані в сільській місцевості, амбулаторіях сімейної медицини і мають стаж роботи понад 9 років, виплачується щомісячна надбавка за тривалість безперервної роботи, в розмірі 40% посадового окладу. Твердження відповідача про те, що надбавка за тривалість безперервної роботи у відповідності до підпункті 1 пункту 4.1.1. Наказу міністерства праці та соціальної політики України міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення" може виплачуватись лікарям та медичним сестрам лише тих амбулаторій загальної практики сімейної медицини, які знаходяться в сільській місцевості, на увагу не заслуговують, оскільки це твердження обумовлено невірним трактуванням відповідачем положень цього підпункту, так як амбулаторія сімейної медицини зазначена в переліку цього підпункту окремо, без будь-яких застережень з приводу її місцезнаходження, в місті чи в сільській місцевості. До такого висновку також можна дійти на підставі наявного в матеріалах справи роз'яснення Міністерства охорони здоровя України від 02 грудня 2013 року. Наказом Міністерства охорони здоровя України "Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я" №385 від 28.10.2002 року, визначено статус кожного із закладів охорони здоровя, зокрема: Амбулаторія - амбулаторно-поліклінічний заклад, що надає медичну допомогу хворим з однієї або декількох основних лікарських спеціальностей, поліклініка - з багатьох лікарських спеціальностей. Амбулаторія і поліклініка можуть надавати медичну допомогу хворим і вдома; Амбулаторія загальної практики - сімейної медицини - лікувально-профілактичний заклад, який в межах своєї діяльності забезпечує проведення комплексу профілактичних заходів з попередження і зниження захворюваності, інвалідності і смертності, раннього виявлення захворювань, надає прикріпленому за сімейно-територіальним принципом населенню кваліфіковану первинну лікувально-профілактичну допомогу, здійснює його диспансеризацію та моніторинг за станом здоров'я. При цьому, слід вказати, що у вказаному переліку відсутній такий структурний підрозділ, як амбулаторія сімейної медицини, зазначений у підпункті 1 пункту 4.1.1. Наказу міністерства праці та соціальної політики України міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення". Проте, аналізуючи зміст пункту 4.1.1. Наказу міністерства праці та соціальної політики України міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення", в якому взагалі не згадуються про такий заклад охорони, як амбулаторія загальної практики - сімейної медицини, суд приходить до висновку, що визначення - амбулаторія загальної практики - сімейної медицини та амбулаторія сімейної медицини слід вважати тотожними, оскільки в даному випадку передусім необхідно брати до уваги визначення терміну "сімейна медицина", яке зазначено у наказі Міністерства охорони здоровя України "Про затвердження переліків закладів охорони здоров'я, лікарських, провізорських посад та посад молодших спеціалістів з фармацевтичною освітою у закладах охорони здоров'я" №385 від 28.10.2002 року і робить відмінними звичайну амбулаторію від амбулаторії загальної практики сімейної медицини, до функцій якої належить забезпечення проведення комплексу профілактичних заходів з попередження і зниження захворюваності, інвалідності і смертності, раннє виявлення захворювань, диспансеризацію, моніторинг стану здоровя та надання кваліфікованої первинної лікувально-профілактичної допомоги населенню, прикріпленому за сімейно-територіальним принципом. Як встановлено у ході судового розгляду, наказом головного лікаря КЗОЗ "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицької районної ради Рівненської області від 22 березня 2013 року № 57 було створено Дубровицьку амбулаторію загальної практики сімейної медицини № 1 та № 2 і за кожною із них було закріплено населенні пункти, населення яких проживає у сільській місцевості. За період розгляду справи, представником відповідача не було надано обґрунтованих та змістовних пояснень з приводу того, в чому саме полягає різниця в діяльності лікарів загальної практики - сімейної медицини, які обслуговують населення сільської місцевості, в залежності від місця розташування амбулаторії загальної практики сімейної медицини, при тому, що незалежно від місця знаходження вказаного закладу охорони здоровя, лікарі загальної практики - сімейної медицини мають надавати допомогу жителям сільської місцевості і по місцю їхнього проживання. З наявного у матеріалах справи рішення Апеляційного суду Рівненської області від 13.03.2017 року по справі за позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до КЗОЗ "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицької районної ради Рівненської області про зобов'язання перерахувати та виплатити надбавку за тривалість безперервної роботи та виплатити заборгованість по заробітній платі, яке набрало законної сили 13.03.2017 року, вбачається, що позивачам надбавка за тривалість безперервної роботи в розмірі 30 %, замість 40%, позивачуКухарець М.В. почала виплачуватись із вересня 2015 року, [PERSON] з квітня 2015 року, [PERSON] з квітня 2015 року, в результаті чого даним рішенням суду було зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити позивачам різницю недоплаченої в розмірі 10% посадового окладу надбавки за тривалість безперервної роботи по 28 лютого 2017 року (а.с.77-80). Частиною 4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що перевіркою Управління Держпраці у Рівненській області від 26.02.2016 року встановлено, що нарахування та виплата надбавки за вислугу років у КЗОЗ "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицького району Рівненської області проводиться з порушенням п.п.1 п.4.1.1. "Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення", затвердженого наказом Мінпраці та соцполітики України, Мінохорони здоров'я України від 05.10.2005 року №308/519. За результатами перевірки складено акт, внесено головному лікарю припис на усунення виявлених порушень, на головного лікаря складено і направлено на розгляд суду протокол про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.41 КУпАП та внесено подання щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб, винних за порушення законодавства про працю у КЗОЗ "Дубровицький районний ЦПМСД" (а.с.45-47). Вказані вище порушення знайшли своє відображення і у постанові Дубровицького районного суду Рівненської області від 05.05.2016 року при розгляді матеріалів, що надійшли від Управління Держпраці у Рівненській області державної інспекції України з питань праці про притягнення до адміністративної відповідальності головного лікаря КЗОЗ "Дубровицький районний центр первинної медико-санітарної допомоги" Дубровицького району Рівненської області за ч.1 ст.41 КУпАП (а.с.47). Отже, позивачі мають право на отримання надбавки за тривалість безперервної роботи відповідно до п.п. 1 п. 4.1.1. Наказу міністерства праці та соціальної політики України міністерства охорони здоров'я України №308/519 від 05.10.2005 року "Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення", тобто, в розмірі 40 % посадового окладу, в звязку із чим дії відповідача щодо нарахування та виплати позивачам вказаної надбавки у меншому розмірі, ніж це визначено вищевказаною правовою нормою, слід визнати неправомірними та зобовязати відповідача поновити порушені права останніх, шляхом донарахування та виплати різниці недоплаченої надбавки за тривалість безперервної роботи. Однак, при цьому, суд не вважає за можливе визначати конкретні грошові суми до стягнення на користь позивачів, оскільки ці грошові суми спочатку мають бути нараховані відповідачем, з вирахуванням обовязкових платежів, повязаних із оподаткуванням та сплатою єдиного соціального внеску. Вимога позивачів [PERSON] та [PERSON] про зобовязання відповідача виплатити середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не може бути задоволена, оскільки будь-які дані, які б свідчили про те, що відповідач порушив права цих позивачів з приводу затримки розрахунку при звільненні, в матеріалах справи відсутні. Зі змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні виплачується працівникові лише в разі невиплати належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Представником відповідача було зазначено, що всі належні звільненим [PERSON] та [PERSON] суми розрахунку при звільненні були виплачені у визначені трудовим законодавством строки. Оскільки позивачами [PERSON] та [PERSON] не доведено протилежне та зважаючи на те, що зміст позовної заяви та додані до неї докази не містять будь-яких посилань на затримку розрахунку при їх звільненні, тому відсутні правові підстави для задоволення даної позовної вимоги. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В частині позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Як зазначено в п.3 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~31.03.1995\~р.\~№4\~"Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди" із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2001 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ст.\~23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Статтею 1167\~ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв'язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (стаття 23 ЦК України). Як зазначено в п.9 Постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від 31.03.1995 року .№4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди не зазначено, з яких міркувань позивачі виходили, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, не надали ніяких доказів причинно - наслідкового звязку між поведінкою відповідача та їхніми моральними стражданнями. Таким чином, суд враховує, що позивачі належними та достатніми доказами не довели ні самого факту заподіяння їм моральної шкоди, ні обставин, які визначають її характер та обсяг. Крім того, позивачі не довели наявності моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, а також наявності чи необхідності їх додаткових зусиль для організації свого життя, не зазначили позивачі і того, з яких міркувань вони виходили, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Належних доказів спричинення моральної шкоди, протиправності дій та її причинно- наслідкового зв'язку з діями відповідача позивачі не надали, оскільки навіть, у випадку здійснення порушення прав позивачів, сам факт порушення не може бути достатнім доказом завдання моральної шкоди. Згідно п.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.13\~ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди. Що стосується позовної вимоги про перерахунок надбавки за безперервний стаж роботи працівникам АЗПСМ №1 та №2, то слід зазначити наступне. Частиною 1 ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналізуючи вказану норму Закону, слід зазначити, що право на звернення до суду є невід'ємним особистим правом. Право на звернення до суду реалізується особою в порядку, встановленому ЦПК України. Цей порядок передбачає дотримання позивачем, насамперед, вимог щодо форми позовної заяви та правил про підсудність. Особа має право звернути до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Тому при зверненні до суду позивач повинен доводити свою юридичну заінтересованість у справі. Завдяки такому підходу реалізується принцип диспозитивності цивільного процесу, відповідно до якого кожна особа самостійно вирішує: звертатися їй до суду чи ні. Таким чином, така позовна вимога є безпідставною. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. \~ \~ \~ \~Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed