Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

У лютому 2020 року позивач звернулася до суду з вказаними позовними вимогами про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що [PERSON] був співмешканцем її колишньої квартирантки [PERSON] і у зв"язку з необхідністю його постановки на облік в УСЗН на прохання квартирантки 26 березня 2018 року був зареєстрований у її будинку, однак фактично з липня 2018 року за місцем реєстрації відповідач не проживає без поважних причин. Реєстрація відповідача перешкоджає їй вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідач постійно проживає за адресою в [ADDRESS] , проте відмовляється знятися з місця реєстрації у добровільному порядку. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не висловлювала. Відповідач про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Відзив на позов не надійшов. За наявності умов, визначених у ч.1 ст.280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження такого позивачкою надано копію свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Коваль Ю.В. 23 березня 2018 року та зареєстрованого в реєстрі за №219 та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 118234827 сформованого 23.03.2018 року (а.с. 6-7). 26 березня 2018 року у вказаному житловому будинку, за згоди власника, був зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Снігурівської міської ради Миколаївської області від 19.02.2020 року за № 1681/01-2.5 (а.с.17) та копією будинкової книги за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). За даними довідки про склад сім"ї позивачки, виданої виконавчим комітетом Снігурівської міської ради Миколаївської області, відсутні відомості про членів сім"ї (а.с.10). Актом депутата Снігурівської міської ради Миколаївської області Кравченком О.О. від 13 лютого 2020 року, встановлено що [PERSON] більше одного року не проживає за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] Акт депутата засвідчено першим заступником міського голови Дубініним О. (а.с.11). Позивач зазначає, що відповідач змінив місце проживання та проживає фактично за адресою по [ADDRESS] . Відповідач не є членом сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивачки на житлове приміщення, відсутність відповідача за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, відсутності доказів щодо створення позивачкою перешкод у користуванні житлом, участі відповідача в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідача понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку, при цьому реєстрація відповідача створює для позивачки перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved