Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить зобов`язати відповідачів [PERSON] та [PERSON] усунути перешкоди у здійсненні права власності на земельну ділянку [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом перенесення трансформаторної підстанції ЩТП-1192 на місце, відповідно до виготовленого проекту. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що в листопаді 2014 року вона придбала земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , однак згодом на її земельній ділянці було виявлено трансформаторну підстанцію ЩТП-1192, яка на думку позивача є джерелом підвищеної небезпеки та негативно впливає на навколишнє середовище, несе загрозу життю та майну позивача. Представник позивача та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, з підстав наведених у відзиві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позову, оскільки відповідачі не є власником трансформаторної підстанції ЩТП-1192, тобто [PERSON] і [PERSON] є неналежними відповідачами крім того, лист, на який посилається позивач, наданий суду не в повному тексті, а тому не може бути доказом. Представник третьої особи Васильківського РП ПрАТ "Київобленерго" в судовому засіданні зазначив, що набути право власності на трансформаторні підстанції неможливо. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ч.3 ст.12 та ч.ч.1 і 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ст.ст. 2 та 4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О., [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] земельну ділянку, що розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0955 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221484001:02:014:0092, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №29339676 від 11.11.2014 року. (а.с. 13-14). У п. 5 вищезазначеного договору зазначено, що відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 10.09.2014 року за номером НВ-3203285242014, виданим Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у Васильківському районі Київської області, на зазначеній в договорі земельній ділянці встановлено наступні обмеження: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0213 га. Відповідно до листа Крушинської сільської ради Васильківського району Київської області №597-02-12 від 09.12.2015 року, зазначено, що сільська рада не надавала дозволу чи погодження щодо встановлення трансформаторної підстанції №1192 (Т-2-13-18) за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18). Разом з тим, 01.02.2008 року Крушинська сільська рада нада дозвіл № 17 на встановлення трансформаторної підстанції по [ADDRESS] згідно заяви [PERSON] та [PERSON] (а.с. 68). Рішенням ЗАТ "А.Е.С. Київобленерго" №КОЕ-5435-5436РП-7070 від 03.06.2008 року, затверджено проект зовнішнього електропостачання житлових будинків з господарськими будівлями за адресами: [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , відповідно до якого передбачено будівництво однотрансформаторної комплектної підстанції тупікового типу КТПЩ-1М з трансформатором потужністю S=100 кВА, спорудження повітряної лінії 10 кВ відгалуженням від ПЛ-10 кВ Л- "ТП-345" з підстанції "Западинка" до КТПЩ-1М-100/10/0,4 кВ (а.с. 69-70). Відповідно до висновку експертизи №1429 від 17.06.2008 року ДП Київський експертно-технічний центр, проектно виконавча документація електропостачання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , відповідає нормативним актам з питань охорони праці і може бути рекомендована для оформлення договору на ввімкнення побудованих об`єктів (а.с. 71-72). Відповідно до акта робочої комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом трансформаторної підстанції ЩТП-100 кВа [PERSON] по [ADDRESS] від 01.07.2008 року, трансформаторної підстанції ЩТП-100 кВа прийнята в експлуатацію без зауважень (а.с 73). Крім того, Актом Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії у Київській області №405 від 08.07.2008 року підтверджено готовність електроустановки ЩТП-100 кВа до роботи, споживачем якого є [PERSON] (а.с. 74-76). Відповідно до листів Васильківського РП ПАТ "Київобленерго" №1827 від 17.12.2015 року та №616 від 11.04.2018 року (а.с. 20, 86), трансформаторна підстанція №1192 не є власністю та не перебуває на балансі ПАТ "Київобленерго", остання не здійснює експлуатацію, обслуговування та не несе відповідальності за електроустановку. Позивач посилаючись на лист (а.с. 22) Державної інспекції з енергетичного нагляду за режимами споживання електричної і теплової енергії в Київські області, стверджує, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є співвласниками трансформаторної підстанції ЩТП-1192, разом з тим вимог до [PERSON] позивач не ставить, більш того, даний лист не правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності, крім того, останній містить лише першу та останню сторінку, тобто до суду надано лист не в повній редакції, а тому він не може оцінюватися судом як належний та допустимий доказ. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01.12.2004 р. під поняттям «охоронювані законом інтереси», що вживається в законах України, слід розуміти як прагнення до користування матеріальним та/або нематеріальним благом, так із умовлений загальним змістом, об`єктивний і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексуУкраїни право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Частиною першою статті 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Статтею 126 ЗК України передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» про самовільне зайняття земельної ділянки свідчить вчинення особою будь-якої дії, спрямованої на фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дії, які відповідно до закону є правомірними. Частина 2 статті 152 ЗК України передбачає, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31 жовтня 2018 року, справа № 725/5630/15-ц, провадження № 14-341цс18, зазначила, що юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Тому, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам та врахувавши пояснення сторін, а також виходячи із принципів справедливості, добросовісності і розумності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод у здійсненні права власності на земельну ділянку [PERSON] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом перенесення трансформаторної підстанції ЩТП-1192 на місце, відповідно до виготовленого проекту, є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки позивачу під час укладання договору купівлі продажу земельної ділянки що розташована за адресою: [ADDRESS] , від 11.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненком В.О. було відомо, що на зазначеній в договорі земельній ділянці встановлено наступні обмеження: охоронна зона навколо (вздовж) об`єкта енергетичної системи площею 0,0213 га, що також було підтверджено самим позивачем в судовому засіданні, більш того, позивач та його представником не надано належних та допустимих доказів, що відповідачі є власниками трансформаторної підстанції ЩТП-1192,, та що саме вони порушують її права на вільне користування її земельною ділянкою та є належними відповідачами, а тому виходячи з вищенаведеного в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З урахуванням доказів, наданих представником відповідача на підтвердження вимог щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, суд вважає за необхідне стягнути Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 9000,00 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved