Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третьої особи без самостійних вимог Першої державної нотаріальної контори про визнання права власності на 1/2 квартири. В позові посилається на те, що він проживав однією сім'єю та вів спільне господарство разом із померлою дружиною [PERSON]. Зазначає, що в період спільного проживання у цивільному шлюбі вони набували прав на майно за рахунок спільної діяльності, внаслідок чого у відповідності до закону є його співвласниками. Вказує, що договір купівлі-продажу квартири під №59 по вул. Хотинській, 4А в м. Чернівці укладено та нотаріально посвідчено 13 квітня 1997 року, тобто із цієї дати в позивача виникло право власності на 1/2 спірної квартири, оскільки придбалась вона за спільні кошти за рахунок ведення спільного господарства. Зазначає, що 05.03.2004 року позивач та його покійна дружина одружились, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії 1-МИ №073941. Вказує, що 01.07.2015 року [PERSON] померла, про що видано свідоцтво про смерть серії 1-МИ №149625. Відповідно до заяви №1325 в Першій державній нотаріальній конторі відкрита спадкова справа № 431/15 щодо спадкування майна покійної, спадкоємцями першої черги є позивач та відповідачі. На основі зазначеного, просить суд, визнати за позивачем право власності на 1/2 квартири під № 59 по вул. Хотинській, 4А в м. Чернівці, загальною площею 31,50 кв.м з них житловою площею 15,0 кв.м. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили позов задовольнити. Представник відповідача та відповідачка [PERSON]О в судовому засіданні позов не визнали та подали до суду письмові заперечення, в яких зазначили, що вимоги позивача є не законними, не обґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказали, що [PERSON], до укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] в березні 2004 року, тривалий час знала останнього та періодично з ним зустрічалась, однак сталими їх стосунки назвати було не можна, спільного господарства вони не вели, разом, а тим більш однією сім'єю не проживали, ніякої фінансової допомоги на ведення господарства, чи на придбання житла [PERSON], відповідач [PERSON] не надавав. Зазначають, що характеру більш стабільного, їх спілкування набуло лише наприкінці 1997 року, вже після придбання [PERSON] квартири за адресою [ADDRESS], коли [PERSON] почав постійно проживати разом з нею за адресою [ADDRESS], однак і при цьому, лише в березні 2004 року вони одружились. Всі доводи позовної заяви [PERSON] ґрунтуються на намаганні переконати суд в тому, що він разом із [PERSON] на момент придбання нею квартири за адресою [ADDRESS] проживав однією сім'єю, однак реального підтвердження цього, суду не надано. Вказують, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS], діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.6 якого визначала, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Вперше поняття сім'я, в більш широкому розумінні ніж було визначено до цього, законодавець застосував в Законі України "Про державну соціальну допомогу малозабезпеченим сім'ям" від 01.06.2000 р., та ч.2 ст.3 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 р., визначивши, що сім'я - особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.До цього ж часу, та зокрема станом на момент укладення договору купівлі-продажу квартири за адресою [ADDRESS], діяли норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.6 якого визначала, що визнається тільки шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану. Релігійний обряд шлюбу, так само, як і інші релігійні обряди, не має правового значення і є особистою справою громадян. Аналіз цієї норми права, дає обґрунтовані підстави вважати, що в той період часу, який досліджується, не мало ніякого юридичного значення ані проживання спільно, ані ведення спільного господарства, ані виховання дітей, яке було здійснене поза межами шлюбу. Оскільки, [PERSON] на момент придбання квартири за адресою [ADDRESS], однією сім'єю з [PERSON], не проживала, спільного господарства не вела, дітей спільно з ним не виховувала, спільної праці між ними як членами сім'ї не існувало, а квартира придбана [PERSON], була набута безпосередньо в результаті спільної праці членів її сім'ї, та на підставі вищевикладеного, просить відмовити позивачу у задоволенні заявлених позовних вимог. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні вказали, що позивач [PERSON] та [PERSON] приблизно з 1985 року і по час укладення шлюбу, тривалий час зустрічалися і при спілкуванні із ними складалось враження, що вони чоловік та жінка, які проживають спільно без реєстрації шлюбу. Свідки [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні вказали, що [PERSON] та [PERSON] періодично зустрічалися та спілкувалися, проте почали проживати разом, лише наприкінці 1997 року, шлюб між ними був зареєстрований вже після придбання квартири, а саме в 2004 році. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказав, що він разом працював із [PERSON] та [PERSON] та він надав [PERSON] доручення для користування квартирою в м. Чернівці по вул. Хотинській, 4-а/59 в 1994 році і за дану квартиру вони частково розрахувалися та в 1997 році він дану квартиру продав [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши подані сторонами докази, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 13.04.1997 року придбала квартиру [ADDRESS], та право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] 14.04.1997 року в реєстровій книзі № 96 за реєстровим номером 9156. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження серії 1-МИ № 073941, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 05.03.2004 року. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії 1-МИ № 149625, вбачається, що [PERSON] померла 01.07.2015 року. Спірні правовідносини з приводу виникнення права власності на квартиру виникли 13.04.1997 року, тому ці правовідносини регулюються нормами ЦК УРСР та Законом України «Про власність», які були чинними на той час. Діючим на той час КпШС не регулювалися майнові відносини чоловіка і жінки, які спільно проживають без реєстрації шлюбу. Пленум Верховного Суду України у п. 12 постанови від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» роз'яснив, що ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовуються до спорів про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Такі спори вирішуються на підставі п. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про власність» було передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст. 112 ЦК УРСР було визначено, що спільною сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначено зокрема, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодексу про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 11 березня 2015 року № 6-211цс14, яка є обов'язкової для судів, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Тільки в разі встановлення цих фактів та обставин положення частини першої статті 24 КпШС України, частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається правильно застосованим із дотриманням рекомендацій, які містяться в постановах Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» та від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Аналогічні по суті правові позиції Верховного Суду України викладено у постановах від 18 вересня 2013 року № 6-66цс13 та від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] дійсно тривалий час проживали спільно без реєстрації шлюбу. Характеру постійного їх спільне проживання набуло з жовтня 1997 року, про що свідчить рапорти дільничого інспектора міліції [PERSON], інспектора ВДС ВОГП УМВС України в Чернівецькій області Орлецького В.В. від 10.10.1997 року, із змісту яких встановлено, що [PERSON] змінив місце проживання з адреси м. Чернівці, вул. Головна, 56/5 на адресу м. Чернівці, вул. Політаєва, 11-б/51 в період після 04.04.1997 року по 09.10.1997 року. Шлюб між ними було укладено лише 05.03.2004 року. Проте позивачем не надано належних та безсумнівних доказів того, що спірна квартира придбалась ним та [PERSON] в результаті їх спільної праці, як сім'ї (їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спірного майна, ведення ними спільного господарства та бюджету). За відсутності належних та допустимих доказів того, що спірна квартира придбана внаслідок спільної праці або за спільні кошти [PERSON] та [PERSON], а також доказів того, що [PERSON] витратив частково належні йому кошти для придбання спірної квартири, суд дійшов висновку, що у вказаних осіб не виникло права спільної власності на це майно, а відповідно у позивача не виникло право на 1/2 квартири [ADDRESS]. Виходячи з наведеного та на підставі ст.ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю, ст. 112 ЦК УРСР, ст.ст. 10, 59, 60, 169, 212, 213, 215, 218 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed