Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-13 00:00:00

У травні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 21 січня 2015 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снігурівського районного управління юстиції у Миколаївській області зареєстрували шлюб з відповідачкою. Від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Проте, шлюбні відносини між ними фактично припинені через різність поглядів на шлюб та сім"ю, через що між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стає дитина. З жовтня 2019 року вони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства. Вважає, що збереження сім`ї неможливе, а тому просить суд шлюб розірвати. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подав суду заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка також подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги визнала повністю та просила залишити їй шлюбне прізвище " [PERSON] ". Суд вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних у справі доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. 21 січня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снігурівського районного управління юстиції у Миколаївській області між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було зареєстровано шлюб (актовий запис № 7); свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 21 січня 2015 року. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу " [PERSON] " (а.с.4). Сторони у справі мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Снігурівського районного управління юстиції у Миколаївській області 19 червня 2015 року за актовим записом № 72 (а.с.9). Шлюбні відносини між подружжям фактично через непорозуміння у сім"ї, втрати почуття любові і поваги один до одного; з жовтня 2019 року сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства; примиритися не бажають; дитина проживає з відповідачкою. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, ураховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідачка позов визнала, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим, а тому збереження даної сім`ї не відповідало б інтересам сторін та дитини, суд приходить до висновку, що вимога позивача про розірвання шлюбу є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст.113 СК України відповідачка має право надалі іменуватися шлюбним прізвищем " [PERSON] ".

Outcome: approved