Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-28 00:00:00

[PERSON] 11.04.2019 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом до [PERSON] із вимогами усунути перешкоди у спілкуванні з дитиною та її вихованні шляхом припинення дій відповідача, які спрямовані на обмеження його прав на спілкування з сином [PERSON] , [INFO] , та забезпечити примусове виконання обовязку в натурі, а саме зобовязати відповідача [PERSON] забезпечити його спілкування з сином [PERSON] , визначивши способи участі батька у спілкуванні з сином шляхом систематичних побачень дитини з ним щотижня в такі дні: кожної суботи з 10:00 години до 14:00 години. У позовній заяві позивач [PERSON] виклав наступну позицію. Із 19..6.2005 року він з відповідачем [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, якій розірвано рішенням Жмеринського міськрайонного суду від 30.10.2008 року. Від даного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . Після розлучення та його від"їзду до м.Славутича Київської області відповідач заборонила синові бачитися з ним. Він був вимушений звертатися до служби у справах дітей Жмеринської міської ради із заявою стосовно цільового використання аліментів, отримавши 06.09.2016 року відповідь щодо опрацювання його звернення та акт обстеження житлово-побутових умов проживання і заяву відповідача від 02.02.2017 року. Також до вказаного органу опіки та піклування він двічі звертався із заявами про визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з малолітнім сином, за результатом сого 16.08.2018 року було винесено розпорядження за №224 про встановлення часу спілкування з дитиною один день на тиждень у суботу з 10:00 години до 14:00 години. Натомість відповідач йому повідомила, що вказане розпорядження для неї не є офіційним документом та дотримуватись вона його не збирається. Вона відмовилася надати йому можливість поспілкуватись з дитиною особисто. Відповідач усіляко налаштовує сина проти нього та перешкоджає участі батька у вихованні дитини, у зв"язку з чим 08.10.2018 року він звертався до Жмеринського відділення поліції із заявою про неправомірну поведінку відповідача [PERSON] (а.с.1-7). Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 17.04.2019 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження. 02.05.2019 року відповідач [PERSON] подала відзив на позов, за змістом якого просила відмовити у позові з підстав недоведеності заявлених позовних вимог. Також заявила клопотання стосовно допиту в судовому засіданні малолітнього сина [PERSON] . Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 07.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з викладених у позові обгрунтувань та просив їх задоволити. Вказав, що звернувся до суду з підстав того, що відповідач [PERSON] перешкоджає йому у спілкуванні з їх малолітнім сином [PERSON] та усіляко налаштовує дитину проти нього. На виконання рішення органу опіки та піклування щодо певних днів побачень із сином він не приходив за ним до місця проживання, оскільки дитина з відповідачем мешкає у будинку, що належить його колишній тещі, з якою у 2015 року у нього стався конфлікт, що мав наслідком відкриття кримінального провадження, а тому із того часу він уникає можливих зустрічей з останньою. Спілкуватись із сином по телефону він не має змоги, по цьому перешкоджає відповідач [PERSON] , яка також по телефону відмовилась надавати згоду на зустрічі з дитиною. До школи за місцем навчання сина задля спілкування з ним він ніколи не з`являвся, не маючи щодо цього перешкод. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вказав, що відповідач чинить перешкоду у спілкуванні позивача з сином, та порушує право на виховання ним своєї дитини. Позивач належним чином виконує свій батьківський обов`язок фінансового забезпечення сина, однак при його намаганні поспілкуватись з сином матір динини [PERSON] налаштовує його проти батька, та забороняє їм спілкуватись. Зустрічей у встановлений порядок засіданням комісії з питань захисту прав дитини виконкому Жмеринської міської ради жодного разу так і не відбулось. Із вимогами про притягнення відповідача [PERSON] до адміністративної відповідальності за невиконання рішення органу опіки та піклування про встановлення днів побачень з дитиною позивач до органу поліції не звертався, не вважаючи дане рішення обов`язковим до виконання. Просив задоволити позов. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що вважає необгрунтованими обставини, викладені у позовній заяві. Жодних перепон та будь-яких дій, що перешкоджали б позивачу бачити дитину особисто вона не чинила та чинити наміру не мала. Вона зверталася до позивача за матеріальною допомогою на лікування сина, у чому відповідачем було відмовлено, вказавши, що він сплачує аліменти і цього вважає достатнім. Коли позивач телефонує сину, вона передає слухавку дитині та у їх розмови не втручається. Проти їх зустрічей вона не заперечує, підтвердивши, що позивач є батьком її сина та має право спілкуватися з ним. Конфлікт позивача з її матір`ю ніяк не стосується їх спілкування. У задоволенні позову промила відмовити у зв`язку з недоведеністю його позивачем. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, - Служби у справах дітей Жмеринської районної державної адміністрації - Українець П.І . пояснив, що він особисто спілкувалася із малолітнім сином сторін, під час чого дитина повідомила, що не хоче спілкуватися з батьком. Відповідач не заперечувала побаченням батька з сином, а тому й були узгоджені дні тижня та години, щоб позивач з сином могли спілкуватися. Однак зустрічей так і не відбулося. До органу опіки та піклування не надходило звернень позивача щодо невиконання вказаного рішення. Стосовно вирішення позову висловився на розсуд суду. Допитаний в судовому засіданні малолітній [PERSON] вказав, що він навчається у 7 класі загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №3 м.Жмеринка. Присутні сторони у справі є його батьками. Пояснив, що бачитися з батьком він не має бажання, оскільки ніколи з ним не бачився, бо той не приймає участі в його житті, школу та гурток не відвідує, на дні народження не приходить. Мати не забороняє йому спілкуватись з батьком, але він особисто цього не бажає. Заслухавши пояснення учасників засідання, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30.08.2008 року було розірвано шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , що підтверджується копією вказаного судового рішення (а.с.11) та копією свідоцтва по розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.12). Згідно відомостей свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 17.02.2015 року звільнено від кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України [PERSON] та закрито кримінальне провадження щодо неї, потерпілим у якому являвся [PERSON] (а.с.14). Згідно повідомлення служби у справах дітей Жмеринської міської ради від 18.02.2016 року №171 на відповідне зверненням позивача [PERSON] комісією із захисту дітей 10.02.2016 року було встановлено, що [PERSON] , не має наміру чинити перешкоди встановленню контакту між неповнолітнім сином [PERSON] та його батьком [PERSON] . В ході співбесіди з дитиною було встановлено, що вона має негативні переживання щодо безпідставної відсутності батька у його житті та вагається в питання потреби з ним знайомитись. Відтак позивачу [PERSON] ркомендувалосб самостійно налагоджувати стосунки із сином під час зустрічей з ним (а.с.15). За заявою позивача [PERSON] від 06.09.2016 року стосовно перевірки використання за цільовим призначенням сплачуваних ним аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] (а.с.16) службою у справах дітей Жмеринської міської ради повідомленням від 02.02.2017 року №110 поінформовано заявника стосовно проведення перевірки, в результаті якої встановлено належність використання одержаних [PERSON] аліментів на забезпечення потреб харчування, лікування, придбання одягу та речей для розвитку дитини і реалізації її здібностей (а.с.17,18,19). Рішенням виконкому Жмеринської міської ради від 16.08.2018 року №224 визначено батькові [PERSON] для зустрічей з малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , та участу у його вихованні - один день на тиждень у суботу х 10:00 години до 14:00 години (а.с.20). 08.10.2018 року позивачем подавалась заява до Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області стосовно створення [PERSON] перешкод йому у реалізації вказаного вище рішення органу опіки та піклування щодо участі у виховання малолітнього сина [PERSON] (а.с.22-23). Позивач [PERSON] є учасником бойових дій, має грамоти та відзнаки за місцем прохдження військової слуджби (а.с.9,24,25). Відповідно до вимог ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1-3 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідноу вимог ст.12,76-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до положень ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до вимог ст.11,15 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до ч.1-2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно ч.1 ст.158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відповідно до положень ч.1,2 ст.3, ч.1,3 ст.9 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналіз наведених норм права, включно з практикою Європейського суду з прав людини, надає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини, а також можливість реалізаціє батьками власних прав є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу підлягають визначенню та врахованню інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків дитини. Суд враховує, що безпосередньо малолітнім [PERSON] в ході судового розгляду ствердно повідомлено про особисте небажання мати наразі побачення із своїм батьком - позивачем [PERSON] При цьому вік малолітнього [PERSON] , що перевищує повних дванадцять років, а також ступінь його загального розвитку визначають достатньо грунтовні підстави передусім враховувати саме його інтереси, у тому числі зрозумілий острах щодо потенційного спілкування з позивачем, який фактично є незнайомою для нього особою. У зв`язку з цим суд визнає безпідставними доводи сторони позивача стосовно потреби реалізації його права на участь у вихованні неповнолітнього сина в примусовому виконанні відповідного судового рішення, що вочевидь не може суперечити особистим правам та інтересам дитини, проголошених нею суду досить категорично. Натомість попередньо здійсненню власних потреб мати регулярні побачення із сином позивачем безпідставно не вжито ніяких заходів для встановлення контакту із своїм сином та завоювання його прихильності до себе, якщо не за місцем проживання останнього, то за відсутності жодних перешкод за місцем його навчання, надто всупереч відповідним рекомендаціям органу опіки та піклування. Суд також визнає недоведеним позивачем належними та допустимими доказами стверджуваних ним обставин створення йому безпосередньо відповідачем перешкод у спілкуванні із сином, що, окрім заперечень відповідача, спростовується письмовим повідомленням органу опіки та піклування, а також поясненнями представника третьої особи в судовому засіданні. Суд не приймає до уваги представлену позивачем копію його заяви до органу поліції щодо неправомірної поведінки відповідача, оскільки суду не представлено жодного рішення, ухваленого повноважним органом, стосовно протиправного невиконання [PERSON] рішення органу опіки та піклування щодо визначення способів участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від дитини, з огляду на встановлення законом з цих підстав адміністративної відповідальності, починаючи з 28.08.2018 року. Тобто з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства в межах розгляду даної справи суд не має повноважень надання правової оцінки діям відповідача щодо невиконання вказаного рішення органу опіки та піклування, здійснення чого передбачено лише в порядку розгляду адміністративної справи за правилами КУпАП України. Проте з урахуванням наведених вище положень ст.159 СК України виникнення права на звернення до суду за захистом оспорюваного права позивача, за умови саме якщо інший з батьків, тобто відповідач, ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, правомірність звернення [PERSON] до суду та виникнення підстав оспорюваної цивільної відповідальності [PERSON] всупереч обов`зку доказування позивачем відповідних підстав наразі не є аргументовано доведеними. Таким чином, аналізуючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, враховуючи особисту позицію дитини щодо оспорюваних питань, особливості її сімейного розвитку та виховання, встановлені обставини по справі, суд, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх безпідставністю стосовно переважного права дитини, а також недоведеністю обставин, з підстав яких вони заявлені позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed