Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

[PERSON], треті особи на стороні позивача [PERSON], [PERSON], звернулася до суду з позовом до\~[PERSON] міської ради, третя особа на стороні відповідача [PERSON], про визнання приватизаційного правочину недійсним, скасування правового акту індивідуальної дії. В обґрунтування позову посилається на те, що 14 жовтня 1992 року за договором купівлі-продажу квартири виконавчий комітет [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 7542 крб. займану ним квартиру №1, що по вул. Залізничній, 109, в м. Шепетівці, Хмельницької області, загальною площею 59,8 кв,м., жилою площею 36,8 кв.м., яка складає 51/100 частину житлового будинку. 21.05.2012 р., квартира [ADDRESS], загальною площею 57,1 кв.м., жилою площею 34,0 кв.м., що складає 49/100 частин житлового будинку, приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до Закону України 19 червня 1992 року № 2482- ХП «Про приватизацію державного житлового фонду». Власність спільна часткова - в рівних частках кожного. У відповідності до Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000, затвердженого і введеного в дію наказом Державного комітету України по стандартизації, метрології та сертифікації від 17 серпня 2000 року № 507 будинок підпадає під клас 1110 «Будинки одноквартирні», цей клас охоплює відокремлені житлові будинки садибного типу (міські, позаміські, сільські), вілли, дачі, будинки для персоналу лісового господарства, літні будинки для тимчасового проживання, садові будинки та т. ін., а також - спарені або зблоковані будинки з окремими квартирами, що мають свій власний вхід з вулиці. Бо клас 1121 «будинки двоквартирні» не включає будинки з окремими квартирами, що мають власний вхід з вулиці, про що застережується в ДК 018-2000. Відповідно, квартири №№1,2 разом становлять, відповідно, 51/100 та 49/100 частин цілого житлового будинку - обєкту відчуження. При цьому, відчуження квартири №1 вчинено під час дії ст. 30 Земельного кодексу України ( в редакції 1992 року), відчуження квартири №2 вчинено під час дії ст. 120 Земельного кодексу України (в редакції закону на 06.05.2012р.) Обидві норми закону передбачали слідування прав на землю за відчуженим обєктом. Житловий будинок та споруди розташовувались на цілісному обєкті права - на земельній ділянці № 109, по вул. Залізничній у місті Шепетівці, Хмельницької області, яка була сформована [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрована ним за № 8/151 від 15.09.1975 р. на підставі рішення [PERSON] народних депутатів № 17/332 від 10.09.1975 р., 10.09.1975 р., [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації здійснено викопіювання із схематичного плану кварталу № 40-а, земельної ділянки № 109 по вул. Петровського м.Шепетівка у відповідності до якої: користувачу [PERSON]; (спадкодавець, спадкоємець - відповідач) встановлені і в натурі (позначені на місцевості) межі земельної ділянки; загальна земельна площа - 846 кв.м. в тому числі: загальна площа забудови 115; під житловими - 97, під нежитловими 18; під садком 396; під двором 335; позначено будинок з прибудовами (сарай). В силу рішення апеляційного суду Хмельницької області від 19.02.2014 року у справі 668/4010/13-ц та ст. 61 ЦПК України обставини, що мають преюдиціальне значення які не підлягають доказуванню, наступні: «Житловий будинок № 109, по вул. Залізничній у м. Шепетівці, Хмельницької області, який є будинком садибної забудови, відносився до державного житлового фонду. За ним була закріплена земельна ділянка площею 846 кв.м. Із схематичного плану кварталу та архівних матеріалів комунального підприємства «[PERSON] бюро технічної інвентаризації » убачається, що [PERSON] відносила спірну землю до земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Її цільове призначення не змінювалось. У житловому будинку розміщені дві окремі квартири, що мають свій власний вхід з вулиці. 14 жовтня 1992 року за договором купівлі-продажу квартири виконавчий комітет [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 7542 крб. займану ним квартиру №1, що по вул. Залізничній, 109, в м. Шепетівці, Хмельницької області, загальною площею 59,8 кв.м., жилою площею 36,8 кв.м., яка складає 51/100 частину житлового будинку. 21.05.2012р. квартира [ADDRESS] ум. Шепетівці, загальною площею 57,1 кв.м., жилою площею 34,0 кв.м., що складає 49/100 частин житлового будинку, приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до Закону України 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Власність спільна часткова - в рівних частках кожного.» 26 січня 2006 року п.1.16. рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання № 26, до якого внесено зміни рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17 березня 2006 року № 25, передано безоплатно у приватну власність [PERSON], земельну ділянку площею 429 кв.м. [ADDRESS], яка перебуває у його користуванні та призначена для обслуговування індивідуального житлового будинку. 31 березня 2006 року [PERSON], одержав державний акт серії ЯГ № 122551 на право власності на цю земельну ділянку, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010674600086, з кадастровим номером 6810700000:01:003:0270. Таким чином, зазначене рішення органу місцевого самоврядування - це майновий приватизаційний правочин, змістом якого є безоплатне відчуження раніше не існуючої земельної ділянки, що вчинений [PERSON] міською радою на користь набувача [PERSON], у формі правового акту індивідуальної дії. До приватизації в користуванні перебувала земельна ділянка № 109, по вул. Залізничній у місті Шепетівці, Хмельницької області, яка була сформована [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрована ним за № 8/151 від 15.09.1975 р., на підставі рішення [PERSON] народних депутатів № 17/332 від 10.09.1975 р. Внаслідок спірного правочину цілісна земельна ділянка № 109, по вул. Залізничній у місті Шепетівці, загальною площею 846 кв.м. виведена з цивільного обороту, про що позивач довідалася з публічної кадастрової карти України де належна цілісна земельна ділянка не існує, а наявні - земельна ділянка 610700000:01:003:0270 та земельна ділянка 6810700000:01:003:0822, обидві приватної форми власності. При цьому, позивачу відомо, що співвласники 49/100 житлового будинку право приватної власності на земельну ділянку не набували, процедуру формування земельної ділянки не замовляли, вважали, що правовий режим землі не змінювався. Таким чином, земельна ділянка № 109, по вул. Залізничній у місті Шепетівці, Хмельницької області, сформована [PERSON] міжміським бюро технічної інвентаризації та зареєстрована ним за № 8/151 від 15.09.1975 р. на підставі рішення [PERSON] народних депутатів № 17/332 від 10.09.1975 р., фактично вже не існує за її цільовим призначенням та виведена з цивільного обороту. До цього часу відповідач добровільно не усунув порушення й жодних задля цього зусиль не доклав, міри не приймав, своєю бездіяльністю відповідач виявив мовчазну згоду з настанням для позивача негативних наслідків вчиненого ним правочину. Між ними існує спір, наявність протилежних інтересів очевидна. Просить суд із урахуванням уточнених позовних вимог визнати недійсним приватизаційний правочин про передачу шляхом безоплатної приватизації [PERSON], земельної ділянки [ADDRESS], що вчинений у формі правового акту індивідуальної дії - п. 1.16. рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 26.01.2006р. № 26 зі змінами внесеними рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17.03.2006р. № 25, з моменту реєстрації права власності [PERSON], [PERSON] міським управлінням земельних ресурсів за № 010674600086 від 31.03.2006р. Визнати незаконним та скасувати правовий акт індивідуальної дії - рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 26.01.2006р. № 26 в частині п.1.16. зі змінами внесеними рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17.03.2006р. № 25. В судове засідання позивач, представник позивача, треті особи на стороні позивача зявились, заявлений позов підтримали у повному обсязі, просять задовольнити позовні вимоги. В судове засідання представник відповідача не зявився, подав заяву у якій просить розгляд справи провести за його відсутності. В судове засідання третя особа на стороні відповідача [PERSON], зявився проти позову заперечував. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши усі докази у сукупності, суд вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню з наступних підстав. Житловий будинок № 109, по вул. Залізничній у м. Шепетівці, Хмельницької області, який є будинком садибної забудови, відносився до державного житлового фонду. За ним була закріплена земельна ділянка площею 846 кв.м. Із схематичного плану кварталу та архівних матеріалів комунального підприємства «[PERSON] бюро технічної інвентаризації » убачається, що [PERSON] відносила спірну землю до земельної ділянки, яка призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Її цільове призначення не змінювалось. У житловому будинку розміщені дві окремі квартири, що мають свій власний вхід з вулиці. 14 жовтня 1992 року за договором купівлі-продажу квартири виконавчий комітет [PERSON] продав, а [PERSON] купив за 7542 крб. займану ним квартиру №1, що по вул. Залізничній, 109, в м. Шепетівці, Хмельницької області, загальною площею 59,8 кв.м., жилою площею 36,8 кв.м., яка складає 51/100 частину житлового будинку. 21.05.2012р. квартира [ADDRESS] ум. Шепетівці, загальною площею 57,1 кв.м., жилою площею 34,0 кв.м., що складає 49/100 частин житлового будинку, приватизована [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідно до Закону України 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду». Власність спільна часткова - в рівних частках кожного. 26 січня 2006 року п.1.16. рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання № 26, до якого внесено зміни рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17 березня 2006 року № 25, передано безоплатно у приватну власність [PERSON], земельну ділянку площею 429 кв.м. [ADDRESS], яка перебуває у його користуванні та призначена для обслуговування індивідуального житлового будинку. 31 березня 2006 року [PERSON], одержав державний акт серії ЯГ № 122551 на право власності на цю земельну ділянку, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010674600086, з кадастровим номером 6810700000:01:003:0270. Представник позивача зазначив, що зазначене рішення органу місцевого самоврядування - це майновий приватизаційний правочин, змістом якого є безоплатне відчуження раніше не існуючої земельної ділянки, що вчинений [PERSON] міською радою на користь набувача [PERSON], у формі правового акту індивідуальної дії. Згідно зі\~ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільній інтереси у спосіб, визначений законами України. Зважаючи на положення ч. 1\~ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа права якої порушили може скористатися не будь-яким, а певним способом захисту свого права. За вимогами ч. 3\~ст. 152 ЗК України\~передбачені наступні шляхи здійснення захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. За змістом\~ст. 152 ЗК України\~визнання недійсним державного акта на право власності на землю як правовстановлюючого документу зазначеною нормою не передбачено. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~звертає особливу увагу судів на те, що за вимогами\~ст. 215 ЦК України\~особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину (п. 26). Норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема, від добросовісного набувача\~з підстав, передбачених частиною першою\~ст. 388 ЦК України(п. 10). Відповідно до\~ст. 116 ЗК України\~(в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права власності на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. За змістом\~ст. 126 ЗК України\~(в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом та виникає з моменту державної реєстрації цього права. Як вбачається із матеріалів справи 31 березня 2006 року [PERSON], одержав державний акт серії ЯГ № 122551 на право власності на вище зазначену земельну ділянку, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010674600086, з кадастровим номером 6810700000:01:003:0270. Відповідно до ч. 2\~ст. 6 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», розпорядження голів місцевих державних адміністрацій, прийняті в межах їх компетенції, є обов'язковими для виконання на відповідній території всіма органами, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами та громадянами. Згідно з п. 12\~Перехідних положень ЗК України\~(що діяли на момент виникнення спірних правовідносин), до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність та земель, зазначених в абзаці 3 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. У відповідності до п. 6\~ст. 20 Закону України «Про землеустрій», місцева державна адміністрація погоджує документацію із землеустрою у випадках та порядку, визначених\~Земельним кодексом України\~та\~Законом України "Про землеустрій», щодо відповідності зазначеної документації законодавству у сфері містобудування та архітектури, охорони культурної спадщини. Відповідно до\~ст. 41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», Голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Згідно з ч. 2\~ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно, яким є земельна ділянка, є, офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на неї та обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зважаючи на вищевикладене, рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 26.01.2006р. № 26 в частині п.1.16. зі змінами внесеними рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17.03.2006р. № 25 є юридичним фактом виявлення волі органу місцевої державної влади і офіційним визнанням і підтвердженням державою фактів виникнення прав на земельну ділянку. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що визнання незаконним та скасування правового акту індивідуальної дії - рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 26.01.2006р. № 26 в частині п.1.16. зі змінами внесеними рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17.03.2006р. № 25 є підставою для визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, оскільки вони не відповідають загальним принципам права, тому що [PERSON], на реалізацію рішення XXXI сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 26.01.2006р. № 26 в частині п.1.16. зі змінами внесеними рішенням XXXII сесії [PERSON] міської ради 4 скликання від 17.03.2006р. № 25 вже було отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Зазначене рішення про надання земельної ділянки у власність за своєю природою є індивідуальним актом застосування норм права (правозастосовним актом індивідуальної дії), який за юридичними наслідками відноситься до правоконстатуючих актів, і який є виконаними в силу самого його прийняття. Така позиція узгоджується з п.4 Рішення Конституційного суду України №1-9/2009 від 16 квітня 2009 року (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), в якому вказується, що ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, потрібно враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до\~ст. 13 Конституції України, земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання. За положеннями\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-92цс13). Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ. Крім того, Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, Першого протоколу і протоколів № 2, 4, 7 і 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року\~ратифікована\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року, Перший протокол і протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична чи юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції". Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі\~ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними. Доводами позову та доданими до матеріалів справи доказами, позивачем не доведена не правова (протизаконна) поведінка [PERSON], при набутті права власності на спірну земельну ділянку. За таких підстав, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.\~3,\~15,\~61,\~110,212-215 Цивільного процесуального кодексу України, ст. ст.\~16,\~203,\~215,\~321, ЦК України, ст. ст.\~90,\~116,\~126,\~152 ЗК України, ст. ст.\~6,\~20,\~41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації»,\~ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. ст.\~13,\~41 Конституції України,\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» № 5245-IV від 06.09.2012 року, суд -

Outcome: dismissed