Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У вересні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивач вказує, що з народження постійно проживає та зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , яка була приватизована та на підставі свідоцтва на право власності на житло, виданого згідно Розпорядження органу приватизації № 983 від 17.09.1993 року належала їй, бабусі - [PERSON] та матері - [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] - [INFO] . Після смерті своєї матері [PERSON] позивач звернулася до приватного нотаріуса Полтавського нотаріального округу Дробітько В.В. з заявою про прийняття спадщини, 10.12.2018 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частку квартири та дізналась, що мати право на 1/3 частину, що належала [PERSON] , не оформила. У видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] позивачці було відмовлено, оскільки спадщина відкрита 1996 року, а у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 року до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, тобто Цивільний кодекс Української PCP від 18.07.1963 № 1540-VI. Згодом з`ясувала, що дід з бабою одружилися в 1967 році, а мати народилася 1958 року, відтак, [PERSON] була законною дружиною діда проте не є біологічною матір`ю її матері, не удочеряла [PERSON] , тобто позивач та [PERSON] не мають родинних зв`язків. Про вказані обставини раніше не замислювалась, оскільки на момент приватизації квартири у 1993 році була малолітньою, на день смерті баби [INFO] не досягла 14 років, жодних подробиць щодо права власності на квартиру та щодо спадщини не знала, питання власності ніколи не обговорювалися в сім`ї. Позивач зазначила, що відкрито користується спірною квартирою, тобто проживає, підтримує її в належному стані, здійснює поточні ремонти, сплачує комунальні послуги. Згідно поквартирної картки користувалася спірним майном з народження, з [INFO]. Доказом володіння без правової підстави є те, що до цього часу спірну частку квартири ніхто не оформляв. Добросовісність проявляється в тому, що вона взагалі не знала, що не має прав на спірну частку квартири, поки не звернулася до нотаріуса, адже вважала, що її успадкувала мати після баби. Просить визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності за набувальною давністю на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Представник відповідача Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що проти задоволення позову заперечує, оскільки правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність володіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння: сплив встановлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Суттєвим для виникнення права власності за набувальною давністю є встановлення моменту виникнення права власності за набувальною власністю та строк володіння, характер володіння (добросовісне, недобросовісне, відкрите, безперервне), обставини, за яких виникло володіння спірним майном, та чи відповідає це володіння ознакам безтитульного володіння, а також юридичний статус спірного майна. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, те, що володіння майном повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником; володіння повинно бути відкритим, тобто особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння повинно бути безперервним, тобто воно не повинно перериватися протягом всього строку набувальної давності. Позивачка набула право власності на 1/3 частину спірної квартири та користується нею на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі розпорядження органу приватизації 17.09.1993 року, достовірно обізнана про те, хто був власником іншої частини квартири, про що вказує у позові, а відтак нею обраний невірний спосіб захисту. Просить відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. Представник третьої особи Управління майном комунальної власності міста надав суду пояснення, в якому наголошує на безпідставності позовних вимог в силу відсутності причинного зв`язку між неможливістю оформлення спадкового майна позивачем після померлої [PERSON] , та діяльністю відповідача, як представницького органу Територіальної громади міста Полтави. Позивач достовірно знала склад всіх співвласників займаного помешкання і те, що власницею 1/3 частини квартири була померла [PERSON] . Таким чином, в рамках чинного законодавства позивачка фактично не володіла, а користувалася невиділеною в натурі 1/3 частиною квартири за адресою: [ADDRESS] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.12.2018 року, з посиланням на законодавство, що діяло на момент відкриття спадщини, прямо вказано на відсутність підстав для спадкування майна заявницею [PERSON] чи її матір`ю [PERSON] після смерті [PERSON] . Вищезазначене виключає наявність однієї з базових підстав застосування інституту набувальної давності - добросовісності володіння майном, оскільки набувальна давність може застосовуватись тільки якщо мало місце добросовісне заволодіння чужим майном, правові підстави для набуття [PERSON] чи [PERSON] права власності на 1/3 частини квартири [ADDRESS] , - відсутні. Просить в задоволенні позову відмовити. Позивач [PERSON] надала суду відповідь відзив, в якій наголосила на безпідставності заперечень представника відповідача проти позовних вимог, вказала, що в п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Спадкова справа після померлої [PERSON] не заводилась, заповіту вона не залишила, отже наразі 1/3 частка квартири не має власника. З доданих до позовної заяви документів вбачається, що жодних договорів про користування чи будь-яких інших з померлою [PERSON] позивач не укладала, володіла майном добросовісно і відкрито. Момент перебігу строку давності почався з моменту смерті [PERSON] , тобто з [INFO], позивач навіть в силу відсутності повної цивільної дієздатності не знала і не могла знати, що володіє майном без законних підстав, і факт незнання відсутності родинних відносин це також підтверджує. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судову засідання не з`явилась, звернулась з клопотанням проводити розгляд справи без її участі. Представник позивача адвокат Федорович Є.І. в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи Управління майном комунальної власності міста Янченко Я.В. проти задоволення позову заперечував з підстав, наведених у відзиві представника відповідача Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради на позов та у власних поясненнях як представника третьої особи з огляду на недоведеність добросовісності володіння позивачкою спірним майном в контексті набувальної давності. Представник відповідача Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилась, надала заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що проти позову заперечує з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги, а відповідач та третя особа - заперечення проти позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що мати позивача по справі - [PERSON] - народилася [INFO] , її батьками є: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що об`єктивно підтверджуються свідоцтвом про народження від 30.10.1958 року. 06 березня 1967 року [PERSON] , 1910 року народження, зареєстрував шлюб з [PERSON] , 1918 року народження, та відповідно до Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого 06.03.1967 року Полтавським міським бюро РАГС, після реєстрації одруження присвоєно прізвища: чоловікові - [PERSON] , дружині - [PERSON] . Доказів того, що [PERSON] , яка не є біологічною матір`ю [PERSON] , у встановленому законом порядку удочеряла її, не встановлено. Згідно даних Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00011219091 від 17 жовтня 2012 року, виданого Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області, [PERSON] , [INFO] , 31 жовтня 1981 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , після державної реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище " [PERSON] ", 10 березня 1995 року Київським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області зареєстровано розірвання шлюбу за актовим записом № 158. Позивач по справі [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] . Як пояснила в судовому засіданні представник позивача, позивач [PERSON] з народження постійно проживає та до цього часу зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних поквартирної картки, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: з 15.03.1963 року - наймач [PERSON] , [INFO] , який виписаний у 1984 році у зв`язку зі смертю, з 23.03.1967 року - дружина [PERSON] , [INFO] , яка виписана 13.01.1998 року у зв`язку зі смертю, з 04.01.1976 року - донька [PERSON] , [INFO] , - з [INFO] - внучка [PERSON] , [INFO] . На підставі Свідоцтва на право власності на житло від 17.09.1993 року, виданого відділом приватизації житла ПТРЗ, квартира [ADDRESS] , належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності у зв`язку з приватизацією житла згідно з Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Квартира складається з 2 кімнат та підсобних приміщень загальною площею 72,2 кв.м. Свідоцтво видане на підставі розпорядження органу приватизації, право власності зареєстроване за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] Полтавським КП "Інвентаризатор" в реєстровій книзі № 116 за реєстр. № 16080. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 27.08.1996 року, виданого міським відділом РАГС м. Полтава, [PERSON] померла [INFO] у віці 73 роки, про що в книзі реєстрації актів про смерть 27.08.1996 року зроблений запис за № 2607. Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.12.2017 року, виданого Подільським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, [PERSON] померла [INFO] у віці 59 років, про що 07.12.2017 року складено відповідний актовий запис № 681. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 10.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Дробітько В.В., [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , як донька [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , набула право власності на спадкове майно, що складається з: 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Квартира в цілому має загальну площу: 68,9 кв.м, житлову площу: 37,6 кв.м. Право власності на вказане майно зареєстроване за позивачем [PERSON] у встановленому чинним законодавством прядку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 148828543 від 10.12.2018 року. [PERSON] в інтересах [PERSON] звернулась до нотаріуса з заявою ро видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] . Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 24.07.2020 року, винесеної приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І.В., відмовлено [PERSON] , яка діє за довіреністю, посвідченою приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Настекою Н.О. від 19.12.2017 року за реєстровим № 1157 від імені [PERSON] , у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , померлій [INFO] у зв`язку з відсутністю підстав для закликання до спадкоємства. В обґрунтування прийнятого рішення нотаріус послалась на наступне. [INFO] померла [PERSON] (свідоцтво про смерть [NUMBER] , вид. Полтавським м/в РАЦС [INFO]). Згідно довідки № 6946 від 27.07.2017 року, виданої КП "ЖКО № 2", на момент смерті [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Згідно відомостей зі Спадкового реєстру спадкова справа на майно померлої [INFO] [PERSON] не заводилась. Після її смерті спадщину фактично прийняла шляхом проживання разом з померлою в спадковій квартирі [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть [NUMBER] , виданого Подільським районним у м. Полтаві відділом ДРАЦС ГТУЮ у Полтавській області 07.12.2017 року, [PERSON] померла [INFO] . Після її смерті спадщину прийняла [PERSON] , дочка. Згідно свідоцтва про право власності від 17.09.1993 року, виданого відділом приватизації житла м. Полтави, [PERSON] є власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Оригінал цього свідоцтва про право власності на квартиру був наданий представником спадкоємця нотаріусу. У разі відкриття спадщини до 01.01.2004 до вирішення спірних правовідносин, пов`язаних зі спадкуванням, застосовується законодавство, чинне на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963 року. Спадкування здійснюється за законом і за заповітом (ч. 1 ст. 524 ЦК УРСР). Згідно статті 529 ЦК УРСР 1963 року, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. До другої черги спадкоємців за законом відносяться брати, сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга) (стаття 530 ЦК УРСР 1963 року. Статтею 531 ЦК УРСР передбачено, що до числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. При наявності інших спадкоємців вони успадковують нарівні зі спадкоємцями тієї черги, яка закликається до спадкоємства. Відповідно до положень ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення 6 місяців з дня відкриття спадщини. ЦК УРСР не обмежував строку для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування" від 24.06.1983 року № 4 судам роз`яснено, що відповідно до гл. 4 закону від 25.12.74 "Про державний нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається громадянам, організаціям, державні нотаріальними конторами за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину у встановленому чинним законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 23 постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику у справах про спадкування" від 30.05.2008 № 7, свідоцтво про право спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченої законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа моє звернутися до суду по захист своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом спадкодавцем. Нотаріус при видачі свідоцтва про право на спадщину законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців обов`язково вимагаються відповідні документи. Так, факт смерті і час відкриття спадщини підтверджують свідоцтвом органу реєстрації актів цивільного стану про смерть спадкодавця. Доказом родинних та інших відносин спадкоємців спадкодавцем є: свідоцтва органів реєстрації актів цивільної стану; копії актових записів; записи в паспортах про другого подружжя; копії рішень суду, що набрали законні сили, про встановлення факту родинних та інших відносин. Факт перебування на утриманні підтверджується рішенням суду, що набрало законної сили, про встановлення факту перебування непрацездатної чи неповнолітньої особи на утриманні. Непрацездатність утриманця, пов`язана з віком, перевіряється за паспортом, свідоцтвом органу цивільного стану про народження непрацездатність, пов`язана зі станом здоров`я, - за пенсійною книжкою або довідкою, виданою відповідним органом медико-соціальної експертизи (п. 211-212 Інструкції про порядок вчинення нотаріальні дій нотаріусами України, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 03.03.2004 року за № 283/8882, наказ втратив чинність на підставі Наказу Міністрества юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, але діяла на момент смерті [PERSON] ). Проте, [PERSON] , представником [PERSON] , не надано документів, що підтверджують родинні та інші відносини, а також факт перебування на утриманні у [PERSON] її матері [PERSON] . Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказувала про те, що усе своє життя вважала [PERSON] своєю рідною бабою, про те, що між ними відсутнє кровне споріднення, не знала, оскільки на момент приватизації квартири у 1993 році та на день смерті баби [INFO] була малолітньою, жодних подробиць щодо права власності на квартиру та щодо спадкування не знала, питання власності ніколи не обговорювалися в сім`ї. Дізналась про ці обставини після смерті матері, коли намагалась оформити право на спадщину після смерті [PERSON] . Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ч.ч. 1, 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст.344 ЦК, а саме: наявності суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законності об`єкта володіння; добросовісності заволодіння чужим майном; відкритості володіння; безперервності володіння; спливу встановлених строків володіння; відсутності норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість і безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який становить не менше ніж 10 років. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння як ознаки набувальної давності за ст.344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений в тому, що на це майно не претендують інші особи й він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які зумовили його володіння, не давали й не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Таким чином, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх зазначених умов у сукупності. Такого правового висновку дійшла Велика палата ВС у постанові від 14.05.2019 у справі №910/17274/17 (провадження №12-291гс18). Згідно роз`яснень, наведених у п.п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). В п. 11 вказаної постанови роз`яснено, що ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Верховний Суд у постанові від 28.04.2020 року в справі № 552/1354/18 дійшов до наступних висновків. Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 та постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 січня 2019 року у справі № 755/16913/16-ц. Встановлені судом обставини свідчать про те, що позивач [PERSON] з дитинства постійно проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з матір`ю [PERSON] та [PERSON] та до цього часу зареєстрована у вказаному приміщенні на законних підставах. Позивач [PERSON] разом з іншими зареєстрованими особами - [PERSON] та [PERSON] - в порядку приватизації набула права власності на вказану вище квартиру, яка відповідно до Свідоцтва на право власності на житло від 17.09.1993 року перебувала в їх спільній сумісній власності без визначення часток кожного зі співвласників, розмір яких вже визначив нотаріус при оформленні права позивачки на спадщину після смерті матері [PERSON] . Після смерті [PERSON] в 1996 році та після смерті [PERSON] в 2017 році позивач продовжувала володіти та користуватись спірним майном на законних підставах як особа, яка у встановленому законом порядку зареєстрована за відповідною адресою, та як співвласник майна. Таким чином, під час судового розгляду справи встановлено, що позивач постійно володіє та користується спірним майном, співвласником якого є також [PERSON] , реалізовувала вказані правомочності на законних підставах зі згоди співвласників, продовжувала відкрито робити це і після їх смерті. Підставою для звернення до суду з позовом, який є предметом розгляду у даній справі, стало з`ясування позивачем того факту, що між нею та [PERSON] , яку, за твердженням позивача, вона усе життя вважала рідною бабусею, відсутні родинні відносини, у зв`язку з чим виникли перешкоди у оформленні права на спадщину після смерті останньої. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено в ході судового розгляду справи підстав для визнання за нею права власності на спірне нерухоме майно саме в порядку набувальної давності, позаяк не встановлені дані, що свідчать про існування ознак добросовісності заволодіння та володіння майном в контексті положень ст. 344 ЦК України, тобто неправомірного безтитульного всупереч волі власника та за умови необізнаності про особу власника. Враховуючи викладене, аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупиності, суд приходить до висновку про те, що позивачем не доведено усіх обставин, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, у зв`язку із чим вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, понесені ним при зверненні до суду, пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. Враховуючи те, що суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, судові витрати, понесені позивачем, не підлягають стягненню з відповідача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed