Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідачів про визнання за ним права власності на нежитлові приміщення, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію за відповідачами права власності на спірні приміщення та зобов'язання повернути йому їх в натурі, мотивуючи позов тим, що 10.11.2005 року, між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень за номером Д0771. Згідно умов даного договору відповідачі зобов'язувались сплатити позивачу в день укладення договору 2 525 000 гривень, в якості оплати за нежитлові приміщення. Однак, всупереч п:. 5 Договору купівлі-продажу №Д0771, відповідачі своїх зобов'язань не виконали, безпідставно зареєстрували за собою право власності та відмовили позивачу у вимозі в поверненні належного йому нерухомого майна. Факт державної реєстрації права власності за відповідачами підтверджується витягами за №8910854 від 10.11.2005 року, за №8908820 від 10.11.2005 року, за №14054649 від 28.03.2007 року. В ході судового засідання представник позивача позов підтримав з підстав зазначенихв позовній заяві, просив його задоволити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав та підтримав заяву довірителя про застосування судом наслідків пропуску строку позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився на адресу суду направив заяву в якій просить справу розглядати в його відсутності, позовні вимоги не визнає. В поданому суду запереченні проти позову зазначає про часткову сплату позивачу належних йому коштів та наявний намір здійснити повне погашення заборгованості, яка виникла з умов договору. Дослідивши докази, які надані сторонами на обґрунтування та заперечення позовних вимог, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ІЩК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 10.11.2005 року між позивачем та відповідачами укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим номером Д0771. Згідно пункту 1 вищезазначеного договору "Продавець" зобов'язується передати у власність "Покупцям", а "Покупці" зобов'язуються прийняти у власність в рівних долях та сплатити обговорену грошову суму за належні [PERSON] нежитлові приміщення, що розташовані в [ADDRESS], а саме нежитлові приміщення зазначені в плані за літерами "Г", "Д", "К", "К'", "Л", "М". Пунктом 2 Договору купівлі-продажу за №Д0771 від 10.11.2005 року, встановлено, що відповідно до відомостей, викладених у витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, вказана частка нежитлових приміщень складається з: гаражу загальною площею 1157,9 кв.м., зазначеної в плані літерою "Г"), складу загальною площею 923,6 кв.м. зазначеного в плані літерою "Д", котельні загальною площею 173,3 кв.м., зазначених в плані літерою "К", компресорної загальною площею 126,7 кв.м., зазначених в плані літерою "К", ПТО загальною площею 56,5 кв.м., зазначеного в плані літерою "Л", бойлерної загальною площею 8,0 кв.м., зазначеної в плані за літерою "М". Пунктами 4 і 5 Договору купівлі-продажу за №Д0771 від 10.11.2005 року передбачено, що продаж вищевказаних нежитлових приміщень вчинено за 2 525 000,00 гривень, які «Покупці» зобов'язуються сплатити, а «Продавець» одержати повністю протягом в день нотаріального посвідчення цього договору. У випадку не проведення повного розрахунку у вказаний строк, цей договір вважається неукладеним, з покладанням на "Покупців" обов'язку повернути майно, яке є предметом цього договору "Продавцю" та відшкодувати йому понесені збитки та втрачену вигоду. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 212 Цивільного кодексу України, передбачено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина). Однак, відповідачами не надано суду доказів виконання умов п.4 Договору купівлі-продажу за №Д0771 від 10.11.2005 року, щодо сплати ними всіх належних позивачу коштів за спірні нежитлові приміщення. Статтею 328 Цивільного кодексу України, встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Однак, неукладений правочин не створює прав та обов'язків для сторін. Згідно статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Слід зазначити, що спірні нежитлові приміщення ззареєстровані за відповідачами та перебувають у їхньому володінні і користуванні без достатньої правової підстави. Стаггею 392 Цивільного кодексу України, передбачено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пунктом 37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" передбачено, що з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідачами не визнаються права позивача на нежитлові приміщення, що підтверджуються відповіддю від 08.05.2014 року на його вимогу від 10.04.2014 року. Згідно статті 182 Цивільного кодексу України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав (ч.1 та 2 статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). В пункті 37 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України за №868 від 17.10.2013 року зазначено, що документом, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є зокрема рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Пунктом 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 р. за № 1141, встановлено, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстр) прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Отже, скасування запису про реєстрацію права власності можливе лише у випадку скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність захистити права власності позивача шляхом визнання його в судовому порядку та скасування безпідставної державної реєстрації права власності за Відповідачами. Статтею 387 ЦК України, встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", встановлено, що застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно (ст.1212 ЦК України). Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі (ст. 1213 ЦК України). Таким чином, нежитлові приміщення, що знаходяться по [ADDRESS] є індивідуально визначеними та підлягають поверненню позивачу в натурі. Не заслуговують на увагу твердження представника відповідача [PERSON] про те, що позивачем пропущено строк позовної давності з огляду на наступне. Статгею 256 Цивільного кодексу України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно статті 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст.261 ЦК України). Згідно частини 1 етапі 264 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. У зв'язку з чим, слід зазначити, що позивачем надано суду докази визнання відповідачами їхнього обов'язку по поверненню позивачу нежитлових приміщень, а саме розписки від 19.09.2008 року та від 05.08.2011 року. Згідно частини 3 статті 264 Цивільного кодексу України, після перериваная перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.4 статті 264 ЦК України). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви відповідача про відмову в задоволенні позову на підставі ч.4 статті 267 Цивільного кодексу України. Судом не беруться до уваги доводи [PERSON] у поданому запереченні про те, що між сторонами договору купівлі-продажу відбувся частковий розрахунок за спірні нежитлові приміщення та про наміри подальшого погашення всієї суми боргу, оскільки дані обставини не спростовують підстав позову. Інших підстав для відмови в задоволенні позову відповідачами не наводиться. Відповідно до вимог ст.10 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ІТПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. Згідно 4.1 ст.57 НІЖ України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного,

Outcome: approved