Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом, в якому просить суд: «Визнати договір «СК1601 від 16 січня 2018 року укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» недійсним правочином. Зобов`язати Товариство з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» повернути Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк» у сумі 11 639,00 грн. Визнати заяву позичальника №АВН0F6194230212658 від 16 січня 2018 року укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] недійсним правочином». Обґрунтовуючи підстави звернення з позовом до суду, посилається на наступне, що протягом року позивачу багаторазово телефонували незнайомі особи жіночої статі та в нав`язливій формі пропонували відвідати безкоштовну процедуру по догляду за волоссям. Після чергового дзвінка позивач погодилася на проведення пробної безкоштовної процедури, попередньо записавшись на відвідування салону 16 січня 2018 року. Прибувши до Товариства з обмеженою відповідальності «СТІВЕРІ» позивача гостино зустріли, пригостили чаєм, після чого помили волосся, нанесли на нього якісь шампуні та маски, потім провели бесіду під час якої наполягали на проведенні комплексу процедур по відновленню втраченого волосся, залякавши мене тим, що якщо позивач цього не зробить то їй загрожує облисіння. В разі відсутності коштів запропоновували оформити кредит. Позивача дуже засмутило інформація щодо втрати волосся, та спонукало на проведення комплексу процедур у кредит. 16 січня 2018 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» був укладений Договір № СК1601. Загальна вартість послуг склала 10 160,58 грн., з них 1 500,00 грн. перший платіж, а залишок вартості комплексу до догляду, що становить 8 660,58 грн., позивач сплачувала банку згідно умов кредитного договору. Прийшовши додому, через декілька днів, після вивчення з чоловіком підписаних документів, позивач виявила, що у заяві позичальника вартість товару та послуг значно відрізняється від вартості товарів і послуг визначених договором про надання послуг, також з документів стало відомо про підписання ату приймання-передачі згідно в момент підписання договору і цього акту, що позивачем вже отримано вказані в акті послуги. Таким чином, залякуючи позивача, так що в неї є всі шанси облисіти, у разу якщо вона не проведення комплекс процедур по відновленню волосся, дає підстави стверджувати, щ о відповідачем навмисно ввів в оману з метою отримання коштів від банку, при цьому у момент підписання договору одразу надав позивачу для підпису акт приймання-передачі товару та наданих послуг. 11 лютого 2019 року вказану позовну заяву, у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, було передано в провадження судді Савлук Т.В. 14 лютого 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Відповідно до ст. 275 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. У відповідності до ст.ст.174, 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти неї. На підставі ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Таким чином, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони грунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересів. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Положенням ч.3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 16 січня 2017 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТІВАРІ" та [PERSON] було укладено договір про надання послуг СК1601, за умовами якого, право власності на Комплекс по догляду переходить від сторони-1 до замовника, після підписання акта приймання-передачі товару. При передачі товару Комплексу по догляду, Сторони складають та підписують Акт приймання-передачі згідно Переліку №1 (специфікації). Одночасно Сторона-1: передає замовнику документи що підтверджують якість і безпечність придбаного Комплексу по догляду; надає необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про товар та послуги в супровідній документації, що додаються до продукції, поточній формі, що доводиться до замовника Допоміжні супроводжуючі косметологічні послуги, які входять до складу Комплексу до догляду, можуть надаватися третьою особою, залученою стороною-1 без попереднього погодження з замовником. Відповідно ч. 1 ст. 901 цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Пунктом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Пунктом 1.1 договору про надання послуг обумовлено, що ТОВ «СТІВАРІ» надає замовнику Комплекс по догляду в обумовленому цим Договором асортименті згідно Переліку№1 (специфікації) у разі надання замовником порядку оплати згідно п. 5.2. та виконання умов порядку передачі комплексу по догляду згідно п.п. 2.1, 2.2, цього Договору. Розділом 5 договору про надання послуг визначено, що вартість послуг складає 10 160,58 грн. Замовнику надається можливість сплатити Комплекс по догляду двома способами, сплатити єдино разовим платежем на поточний рахунок Сторони-1, або через банківські установи. Між Товариством з обмеженою відповідальністю "СТІВАРІ" та [PERSON] підписано акт приймання-передачі наданих послуг вартість яких становить 10 160,58 грн. Також 16 січня 2018 року позивач звернулася до ПАТ "Альфа-Банк" із офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту. 16 січня 2018 року ПАТ "Альфа-Банк" прийняло пропозицію [PERSON] що міститься в оферті на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 5211527306713898 від 16 січня 2018 року та надало позивачу споживчий кредит в сумі 11 639,00 грн. Згідно графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, датою остаточного повернення кредиту, яка є датою припинення нарахування відсотків та комісії визначено 15 січня 2020 року. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - це фізична особа, яка придбає, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. За нормою ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до ч. 6 ст. 11 вказаного Закону споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Відкликання згоди оформлюється письмовим повідомленням, яке споживач зобов`язаний подати особисто чи через уповноваженого представника або надіслати кредитодавцю до закінчення строку, зазначеного в абзаці першому цієї частини. З відкликанням згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту споживач повинен одночасно повернути кредитодавцю кошти або товари, одержані згідно з договором. Позивач не зверталася з письмовою заявою до відповідача Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" з вимогою про відкликання свої згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту. За заявленим вимогами позивач просить визнати недійсними укладений з ТОВ «СТІВАРІ» договір про надання послуг СК1601 від 16 січня 2018 року та кредитний договір № 5211527306713898 від 16 січня 2018 року укладений з ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на нечесну підприємницьку практику та вчинення щодо неї примусу і психологічного тиску. Відповідно до 215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Агресивною вважається підприємницька практика, яка фактично містить елементи примусу, докучання або неналежного впливу та істотно впливає чи може вплинути на свободу вибору або поведінку споживача стосовно придбання продукції ( ч. 4 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). За нормою ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. За вимогами ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання позивача на застосування ТОВ «СТІВАРІ» по відношенню до неї нечесної підприємницької практики, а також на те, що договір про надання послуг був укладений нею під примусом не знайшли свого підтвердження.. У зв`язку з цим вимоги у частині визнання недійсними договору про надання послуг та кредитного договору задоволенню не підлягають. Захистом цивільних прав є передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки їх порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В даному випадку є очевидним порушення з боку позивача положень ст.865 ЦК України. Позивач мав право відмовитись від укладеного між сторонами договору у відповідності до наведеної вище норми, тобто розірвати укладений договір. Позивач добровільно сплатив частково послуги відповідача, скориставшись послугами банківської установи і це було його право, такий обов`язок договором, який був укладений між сторонами не визначений. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. (ст. 89 ЦПК України). З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог про визнання договору недійсним, з огляду на те, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, у зв`язку з чим в позові про визнання недійсним договору №СК1601 від 16 січня 2018 року укладеного між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «СТІВАРІ» необхідно відмовити. Оскільки вимоги [PERSON] про повернення Публічному акціонерному товариству «Акцент-Банк» кошти в розмірі 11 639,00 грн., є похідними від основних його вимог про визнання недійсними правочину, та визнання заяви позичальника №АВН0F6194230212658 від 16 січня 2018 року укладену між Публічним акціонерним товариством «Акцент-Банк» та [PERSON] недійсним правочином у задоволенні яких судом відмовляється, то вказані вимоги позивача також не підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed