Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

28.02.2013 року сторони уклали усний договір купівлі - продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав у відповідачів, належний їм як подружжю, житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в [ADDRESS] На виконання даного договору позивач передав відповідачам грошові кошти, на що останні надали розписку про отримання грошей та передали йому документацію на придбаний будинок, земельні ділянки та ключі від вхідних дверей. При цьому, відповідачі не з'являються до нотаріуса для посвідчення договору купівлі - продажу, незважаючи на неодноразові письмові звернення. У зв'язку з вказаними обставинами, нотаріус відмовився посвідчити договір купівлі - продажу між сторонами про що надав відповідні роз'яснення. З урахуванням викладеного, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання правочину за попереднім договором купівлі-продажу дійсним, в якому просить ухвалити рішення суду, яким визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS]; на земельну ділянку площею 0,0625 га, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що продано йому за попереднім договором купівлі-продажу від 28.02.2013 року. Позивач [PERSON] до початку розгляду справи по суті надав до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідачі також надали на адресу суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнали в повному обсязі та просили розгляд справи проводити без їх участі. Враховуючи те, що сторони скористались своїм правом передбаченим ч.2 ст.158 ЦПК України, заявляти клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що відповідно до договору дарування від 31.10.1990 року (а.с.20-21), [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,0625 га, на якій він розташований. Право власності на земельну ділянку також підтверджене інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. 28.02.2013 року [PERSON] та [PERSON] уклали усний договір купівлі - продажу, відповідно до якого [PERSON] придбав у відповідачів, належний їм як подружжю, житловий будинок та земельну ділянку, розташовані в [ADDRESS]. На виконання даного договору позивач передав відповідачам грошові кошти, на що останні надали розписку (а.с.19) про отримання грошей та передали йому документацію на придбаний будинок, земельні ділянки та ключі від вхідних дверей. При цьому, між сторонами відбулося повне виконання істотних умов договору, а саме: відповідачі отримали оплату за договором та передали позивачеві всі документи на придбану нерухомість, позивач прийняв документи, оплатив вартість майна, фактично почав проживати в будинку та проводити ремонтні роботи. Однак, на неодноразові письмові повідомлення про явку до нотаріуса, отримання яких вбачається з поштових повідомлень (а.с.17-18), відповідачі не з'являються до нотаріуса, що унеможливлює нотаріальне посвідчення договору купівлі - продажу. Згідно з ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З 1 січня 2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів", яким частину третю статті 640 ЦК викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК виключено слова "та державної реєстрації". З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Окрім цього, згідно до листа ВСУ від 01.07.2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» вбачається: «Державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013 р. зазначеним законом скасована. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК)» Так, згідно до частини 3 статті 334 ЦК України вбачається, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. З аналізу вищевикладених даних суд вбачає, що, договір, укладений між сторонами 28.02.2013 року, є двостороннім та потребує нотаріального посвідчення. При цьому, у зв'язку з причин, які не залежать від покупця, оформити даний договір згідно вимог чинного законодавства та правил ділового обороту він не має можливості. Вищеописаними доказами доведено факт належності будівлі відповідачеві на праві приватної власності, а також факт передачі покупцеві - [PERSON] придбаної ним нерухомості, документів на неї та проведення фактичного розрахунку між сторонами на суму, обумовлену договором. Отже, сторонами виконано ряд істотних умов договору, а саме: відповідачі отримали оплату за договором та передали позивачеві всі документи на предмет договору, останній прийняв документи, оплатив вартість будинку та земельної ділянки, розпочав проводити ремонтні роботи, тобто фактично користуватися придбаним майном. Отже, між ними відбулося повне виконання договору. Ч. 1 ст. 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 218 ЦК України якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Ч. 2 ст. 220 цього ж кодексу встановлено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають до задоволення, оскільки між сторонами був укладений договір купівлі -продажу, та позивач будучи фактичним власником приміщення позбавлений можливості володіти та розпоряджатись належним йому майном у зв'язку з неможливістю нотаріально посвідчити вказаний договір.

Outcome: approved