Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року в загальній сумі 36193,77 доларів США, що в еквіваленті по курсу НБУ станом на 18.02.2013 року дорівнює 289296,80 грн., у тому числі: 85301,70 грн. суми кредиту, 24557,69 грн. процентів, 17140,51 грн. комісії, 153104,96 грн. пені та 9191,95 грн. штрафу. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 05.09.2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра", правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра", та [PERSON] укладено кредитний договір №6/4/2006/840-К1231, за яким остання отримала кредитні кошти в сумі 11500,00 доларів США строком до 03.09.2021 року. Ціль кредитування - проведення ремонту та благоустрою. В якості забезпечення [PERSON] своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та всіх інших платежів передбачених кредитним договором, між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено договір поруки №6/1/2006/980-ІІ/1232 від 05.09.2013 року, за яким останній поручився за належне виконання [PERSON] взятих на себе кредитних зобов'язань у повному обсязі як солідарні боржники. Відповідачі не виконали належним чином свої зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка до цього часу не погашена. [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра", в якій просить суд визнати кредитний договір №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року, укладений між нею та Публічним акціонерним товариством "Комерційний банк "Надра" недійсним. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що Банк не мав права за законом надавати їй, як резиденту України, кредит в іноземній валюті для використання його для розрахунків між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ. У договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживання, а отже відсутня істотна умова договору - ціна. Наслідком укладення кредитного договору стало обмеження можливості [PERSON] мати не заборонені законом права, а саме: вільно розпоряджатися майном (грошима) та мати захист персональної інформації, що складає банківську таємницю. У зв'язку з чим позивач за зустрічним позовом просить суд визнати вищевказаний кредитний договір недійсним. Представник позивача за первісним позовом Гуднар Г.М., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні підтримала первісний позов в повному обсязі та просила суд його задовольнити. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях наданих до матеріалів справи. Представник першого відповідача, [PERSON], який діє на підставі довіреності, в судовому засіданні заперечував проти задоволення первісного позову з підстав, викладених у заяві про перегляд заочного рішення. Крім того, представник відповідача в разі задоволення первісного позову просив суд застосувати строки позовної давності до нарахованої заборгованості. Зустрічний позов підтримав в повному обсязі та просив суд його задовольнити. Другий відповідач за первісним позовом в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Судові повістки, що були направлені за місцем реєстрації другого відповідача, повернулися до суду з довідкою поштової установи про причини невручення, а саме "сплив терміну зберігання". Суд вважає, що небажання відповідача отримати рекомендовані листи з судовими повістками на пошті є відмовою останнього одержати судові повістки. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 76 ЦПК України, в разі відмови адресата одержати судову повістку особа, яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду. Особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Таким чином, відмовившись одержати судові повістки, відповідач вважаються належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне. 05 вересня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра", правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" (Банк), та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір №6/4/2006/840-К1231, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику кредит в сумі 11500,00 доларів США строком до 03.09.2021 року, а Позичальник зобов'язався повернути Банку кредит в порядку та строки визначені Кредитним договором. Відповідно до п. 1.3.1 Договору, відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 11,0% відсотків на рік. Згідно з п. 3.3. Договору, Позичальник повертає Кредит та сплачує Банку передбачені цим Договором платежі шляхом здійснення перерахування мінімально необхідного платежу у валюті Кредиту. Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 169,22 (сто шістдесят дев'ять доларів США 22 центів) доларів США. Відповідно до п. 3.3.3. Договору, Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 05-го числа поточного місяця. За умовами п. 4.3. Договору, Позичальник зобов'язаний суворо дотримуватися положень цього Договору; сплачувати мінімально необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 3.3.2 та п. 3.3.3. цього Договору.. Відповідно до п. 4.2.4. Банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобов'язань щодо повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів, інших платежів передбачених цим Договором, та можливих штрафних санкцій, якщо Позичальник не вніс черговий мінімальний платіж у термін, визначений п. 3.3.3. цього Договору. З метою забезпечення виконання зобов'язань Бугай Тетяною Іванівною за Кредитним договором №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2013 року, між Банком та [PERSON] (Поручителем) був укладений договір поруки №6/1/2006/980-ІІ/1232 від 05.09.2013 року, відповідно до якого Поручитель і Позичальник відповідають перед Банком як солідарні боржники. Відповідно до п.1.2. Договору поруки, Поручитель і Позичальник відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Кредитора вимагати виконання Зобов'язань, вказаних у п. 1.1. цього Договору повністю (чи у будь-якій його частині) як від Позичальника та Поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до п.1.3. Договору поруки, відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконання Позичальником будь-якої частини Зобов'язань, так і при невиконанні Позичальником Зобов'язань в цілому. З матеріалів справи вбачається, що Банк свої зобов'язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши першому відповідачу кредитні кошти, що підтверджується заявою про видачу готівки №NL-3 від 05.09.2006 року, належним чином завірена копія якої міститься в матеріалах справи. Доказів не надання грошових коштів відповідачами не надано. Перший відповідач, в свою чергу, не виконав своїх договірних зобов'язань, внаслідок чого станом на 18.02.2013 року утворилась заборгованість за Кредитним договором № -6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року у розмірі 10672,05 доларів США, що (в еквіваленті по курсу НБУ - 7,99300 грн. за 1 долар США) на 18.02.2013 року складає 85301,70 грн.. Судом встановлено, що Банк, у зв'язку з невиконанням першим відповідачем зобов'язань за Кредитним договором щодо повернення кредиту та інших, передбачених Договором платежів, направив на адресу першого та другого відповідачів досудові вимоги щодо дострокового виконання зобов'язань за Кредитним договором, але до теперішнього часу зобов'язання Позичальника не виконані, та заборгованість за Кредитним договором не погашена. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Згідно зі статтею 610, 612 ЦК України - порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За змістом ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. У зв'язку з невиконанням відповідачами своїх договірних зобов'язань, суд вважає позовну вимогу позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором №6/4/2006//840-К1231 від 05.09.2006 року у сумі 85301,70 гривень, законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Відповідно до пункту 1 статті 1048 Цивільного кодексу України розмір і порядок отримання процентів за договором позики встановлюється договором. Умови нарахування та сплати відсотків за користування кредитом встановлені п. 1.3.1 Договору. Сума нарахованих та несплачених відсотків за кредитним договором №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року станом на 18.02.2013 року склала 24557,69 грн. Позивачем наданий обґрунтований розрахунок відсотків, таким чином суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідачів на користь позивача суму заборгованості за нарахованими відсотками за користування позикою у розмірі 24557,69 грн. законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Крім того, позивачем заявлено до стягнення 17140,51 грн. комісії за період з 01.03.2009 року по 17.02.2013 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, з урахуванням строку позовної давності, про застосування якого просив представник першого відповідача, суд вважає необхідним стягнути з відповідача 12 897,90 грн. комісії за користування кредитом за період з 01.03.2010 року по 17.02.2013 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача пені за прострочення виконання договірних зобов'язань, суд вважає необхідним зазначити наступне. Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України, зокрема, щодо сплати неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Дослідивши матеріали справи судом встановлено, що згідно з п. 5.1 Договору у разі прострочення виконання зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк визначений договором позичальник сплачує банку пеню в розмірі 1% за кожен день прострочки. Суд критично ставиться до посилання представника першого відповідача на положення ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, за якою нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Неустойка, крім закріплення у нормах Глави 49 ЦК України, знайшла правове регулювання також у положеннях Господарського кодексу України, де для її визначення застосовується термін "штрафні санкції". Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. При цьому слід зазначити, що розуміння господарських санкцій у Господарському кодексі України є дещо ширшим поняття цивільно-правової неустойки. Під штрафними санкціями тут розуміються також і грошові суми, які учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити в разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності. Неустойка ж в розумінні ст. 549 ЦПК України - це спосіб забезпечення та санкція за порушення саме приватноправових (цивільно-правових) зобов'язань. Отже норми цієї статті не можуть застосовуватись до інших видів правовідносин. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України до позовних вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік. Аналізуючи наведені норми у їх сукупності можна дійти висновку, що чинне законодавство України оперує двома різними за своєю правовою природою категоріями: «позовна давність» та «строк, в межах якого нараховується штрафні санкції». При цьому позовною давністю відповідно до ст. 256 ЦК України є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тоді як строком, в межах якого нараховується штрафні санкції, є період у часі, протягом якого триває відповідне правопорушення, за яке можуть бути нараховані штрафні санкції, встановлені договором або законом. Однак якщо для господарюючих суб'єктів нарахування штрафних санкцій можливе лише за період шість місяців (ч. 6 ст. 232 ЦК України), то за порушення цивільно-правових зобов'язань штрафні санкції будуть нараховуватись за проміжок часу тривалістю в один календарних рік, оскільки цивільне законодавство, на відміну від господарського, не містить поняття «строк нарахування штрафних санкцій» і будь-які обмеження періоду їх нарахування можливі лише виходячи із загальних вимог стосовно позовної даності, встановлених п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Представник першого відповідача, надав до суду власний розрахунок заборгованості пені та звернув увагу суду на те, що пеня нарахована з порушенням строків позовної давності та на те, що розмір пені значно перевищує заборгованість за кредитом, відсотками та комісією, таке співвідношення, на думку представника відповідача свідчить про надмірно великий розмір пені та суперечить принципу розумності та справедливості, задекларованому у ЦК України. З матеріалів справи вбачається, що згідно розрахунку, наданого позивачем за первісним позовом, пеня нарахована в межах строків позовної давності. Згідно зі ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. При цьому закон дозволяє сторонами домовитись про зміну розміру неустойки у бік її зменшення або збільшення, крім випадків, передбачених законом. Частина 3 цієї ж статті надає суду право у випадку виникнення спору з приводу розміру штрафних санкцій (неустойки), оцінивши розмір заборгованості та розмір штрафних санкцій (неустойки), зменшити її розмір в тому випадку, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність з розміром основного зобов'язання. Нарахована кредитодавцем сума пені в розмірі 153 104,96 грн. істотно перевищує розмір заборгованості за кредитом та відсотками за користування кредитом, що дає підстави для зменшення її розміру на 50% до 76 552,48 грн. з урахуванням позиції представника першого відповідача, викладених у заяві про перегляд заочного рішення та вимог ч. 3 ст. 551 ЦК України. Стосовно позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача суми штрафу у розмірі 9191,95 грн. нарахованої на підставі п. 4.3.3, 4.3.4 договору, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Отже, за змістом вказаної норми закону пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а не окремими видами штрафних санкцій. За таких обставин Публічне акціонерне товариство "Комерційний банк "Надра" просить суд застосувати до боржників [PERSON] та [PERSON] подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч. 1 ст. 61 Конституції України та ч. 3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне і те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачеві у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача 9191,95 грн. штрафу. Щодо зустрічних вимог позивача за зустрічним позовом - [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" про визнання кредитного договору №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року недійсним, суд вважає необхідним зазначити наступне. Позивач за зустрічним позовом вказує, що 05.09.2006 року між нею та Відкритим акціонерним товариством Комерційний банк "Надра" було укладено кредитний договір №6/4/2006/840-К1231. За умовами п. 1.2 Договору Банк надав позичальнику кредит для проведення ремонту та благоустрою. Договір передбачав, що кредит видається в іноземній валюті - доларах США та розрахунки між позичальником та Банком мали здійснюватися в тій самій валюті. Позивач за зустрічним позовом вважає, що банк не мав права надавати резиденту України кредит в іноземній валюті для розрахунків цією валютою з іншими резидентами України, бо це суперечить нормами діючого законодавства. Крім того, [PERSON]В зазначає, що в договорі відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, таким чином, відсутня істотна умова договору - ціна. Наслідком укладення кредитного договору стало обмеження можливості [PERSON] мати не заборонені законом права, а саме: вільно розпоряджатися майном (грошима) та мати захист персональної інформації, що складає банківську таємницю. Враховуючи викладене, позивач за зустрічним позовом просить суд визнати кредитний договір №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2013 року недійсним. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав зустрічних позовних вимог, суд виходить з наступного. У відповідності до ч. 1, ч. 3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже позивач за зустрічним позовом мав обґрунтувати в позовній заяві і довести належними доказами існування фактів, які він вважає умовами визнання договору кредиту недійсним. Натомість позивачем такі обставини не доведені. Приходячи до цього висновку суд враховує наступне. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору як спільного юридичного акта сторін становлять, по-перше, умови, щодо яких вони дійшли згоди і, по-друге, ті умови, які приймаються ними як обов'язкові на основі чинного законодавства. Оскільки договір є підставою виникнення зобов'язання, то зміст цього зобов'язання розкривається через права та обов'язки його учасників, визначені умовами договору. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є умови про предмет договору, а також ті, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом або необхідні для договорів даного виду, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін. Отже, підписанням кредитного договору позивач за зустрічним позовом висловив свою обізнаність з діючими тарифами банку, обов'язковими платежами передбаченими чинним законодавством України, а також з ризиками, які несе позичальник під час виконання боргових зобов'язань, що передбачені кредитним договором. Суд вважає, що позивачу за зустрічним позовом були відомі усі умови договору та не існувало ніяких інших умов, які б примусили її прийняти ці умови на вкрай невигідних для себе умовах. Суд критично ставиться до посилання позивача за зустрічним позовом на те, що банк не мав права надати її як резиденту України кредит в іноземній валюті. У пункті 10 Постанови № 5 від 30.03.2013 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", зазначено відповідно статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. В пункті 11 вказаної Постанови зазначено, що у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Тобто, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. В даному випадку кредитний договір був волевиявленням обох сторін, дії позивача були спрямовані на отримання грошових коштів на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. У відповідності до положень ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, суд критично ставиться до посилання позивача за зустрічним позовом на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", як на підставу визнання договору недійсним, оскільки відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як встановлено судом, при укладанні оспорюваного кредитного договору, [PERSON] була згодна з його умовами, про що свідчить як її підпис на договорі, так і отримання нею кредитної суми. Таким чином, суд не вбачає правових підстав для задоволення зустрічної позовної вимоги позивача про визнання кредитного договору №6/4/2006/840-К1231 від 05.09.2006 року недійсним, оскільки вказана вимога ґрунтується на довільному та помилковому тлумаченні позивачем за зустрічним позовом приписів чинного законодавства. Враховуючи вищевикладене, суд вважає зустрічну позовну заяву не обґрунтованою, не підтвердженою матеріалами справи, та такою, що не підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до положень ст. 88 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів за первісним позовом судовий збір в загальній сумі 1993,09 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог за первісним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: partial