Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідачів у якому просив визнати незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину від 10 липня 2019 року за вих. № 3809/02-31 та зобов`язати Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на спадкове майно, а саме гаражний бокс за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] , який приходився позивачу вітчимом. Після смерті [PERSON] . Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 539/2002. За життя [PERSON] , який був інвалідом Радянської Армії ІІІ групи, в садибі буд. [ADDRESS] , побудував гараж для зберігання автомобіля " Запорожець " з ручним управлінням, оскільки вищевказаний автомобіль був необхідний [PERSON] , як засіб пересування на роботу, і був наданий останньому з боку Київського міського відділу соцзабезпечення. У відповідь на адвокатський запит представника позивача до Державного архіву м. Києва було надано відповідь про наявність Рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 27 грудня 1982 року № 1704 "Про узаконення гаража", згідно до якого було вирішено узаконити самовільно побудований [PERSON] гараж у вищевказаній садибі. Отже, на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, в складі якого серед іншого був гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Листа Дев`ятої київської державної нотаріальної контори вих. № 6962/02-14 від 05 грудня 2018 року, - після смерті [PERSON] спадкоємицею за законом після його смерті була дружина, [PERSON] , тобто мати позивача, яка фактично прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка, та юридично не оформила своїх спадкових прав. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] . Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 318/2008. На день смерті матері позивача [PERSON] залишилось спадкове майно, в складі якого є гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищевказаним листом. Крім того, у відповідності до вищевказаного листа, - спадкоємцем за законом після смерті матері позивача [PERSON] є її син, [PERSON] , тобто позивач, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як слідує із вищевказаного листа, - інші спадкоємці до нотаріальної контори не звертались. Зазначив, що вищевказану спадщину, а саме гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , - він фактично прийняв, оскільки користується ним для зберігання автомобіля. 03 липня 2019 року позивачем було подано заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки до цього часу у нього було відсутнє Рішення виконкому про узаконення гаражу. Тому, в додаток до заяви було подано копію Рішення, отриманого з Державного архіву м. Києва, що підтверджує факт належності даного спадкового майна моєму вітчиму, а відтак в порядку спадкування померлій матері позивача, а також на даний момент йому, яким він фактично користується. 10 липня 2019 року у приміщенні Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори позивачу надали постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. На думку позивача зміст оскаржуваної Постанови свідчить про те, що державний нотаріус Бочкова Н.Г. розглядала зовсім інші документи та приймаючи оскаржувану Постанову взагалі не брала до уваги заяву позивача від 03.07.2019 року та документи, долучені до неї (серед яких Рішення виконкому про узаконення гаражу). З урахуванням викладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 26.07.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 21.08.2019 року від Головного територіального управління юстиції у м. Києві правонаступником якого є Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) надійшов відзив на позовну заяву в якому представник просив відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори при винесенні оскаржуваної постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій, керувався виключно Конституцією України, ЗУ «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5 та ін. У відповідності до п. 2 рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 27 грудня 1982 року № 1704, - виконком Залізничної райради народних депутатів вирішив узаконити самовільно побудований гр. [PERSON] гараж у садибі буд. [ADDRESS] для тимчасового зберігання машини без права передачі іншим особам, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні позову. 06.09.2019 року від позивача надійшла відповідь на відзив в якій він зазначив, що [PERSON] був інвалідом Радянської Армії ІІІ групи, у зв`язку з чим йому було видано соціальний автомобіль «Запорожець» із ручним управлінням. Відтак, йому було надано пільгове право на узаконення самочинного гаражу з метою зберігання соціального автомобіля, тому й не було передбачено, що гараж може передаватись іншим особам в порушення прав гр. [PERSON] , як інваліда Радянської Армії. Як свідчить оскаржувана постанова, - державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори взагалі не розглядала дане рішення про узаконення гаража, не надавала йому правової оцінки при прийнятті рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання своїх представників не направили, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників відповідачів. Врахувавши заяву позивача, відзив відповідача, відповідь на відзив позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві від 02 січня 2002 року, який приходився мені вітчимом. Після смерті [PERSON] . Дев`ятою київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 539/2002 (номер у спадковому реєстрі 2076047, Витяг зі спадкового реєстру). За життя [PERSON] , який був інвалідом Радянської Армії ІІІ групи, в садибі буд. [ADDRESS] , побудував гараж для зберігання автомобіля " Запорожець " з ручним управлінням, оскільки вищевказаний автомобіль був необхідний [PERSON] , як засіб пересування на роботу, і був наданий останньому з боку Київського міського відділу соцзабезпечення. У відповідь на адвокатський запит представника позивача до Державного архіву м. Києва було надано відповідь про наявність Рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 27 грудня 1982 року № 1704 "Про узаконення гаража", згідно до якого було вирішено узаконити самовільно побудований [PERSON] гараж у вищевказаній садибі. Отже, на день смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, в складі якого серед іншого був гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до листа Дев`ятої київської державної нотаріальної контори вих. №6962/02-14 від 05 грудня 2018 року, після смерті [PERSON] спадкоємицею за законом після його смерті була дружина, [PERSON] , мати позивача, яка фактично прийняла спадщину за законом після смерті чоловіка, та юридично не оформила своїх спадкових прав. Мати позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві 20 грудня 2007 року. Після смерті [PERSON] . Дев`ятою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 318/2008 (номер у спадковому реєстрі 44123588, Витяг зі спадкового реєстру). На день смерті матері позивача [PERSON] залишилось спадкове майно, в складі якого є гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується вищевказаним листом. Крім того, у відповідності до вищевказаного листа, спадкоємцем за законом після смерті моєї мами [PERSON] є її син, [PERSON] , позивач, подавши до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Як слідує із вищевказаного листа, інші спадкоємці до нотаріальної контори не звертались. Позивач зазначив, що вищевказану спадщину, а саме гараж, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , він фактично прийняв, оскільки користується ним для зберігання автомобіля. 03 липня 2019 року позивачем було подано заяву до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину, оскільки до цього часу у мене було відсутнє Рішення виконкому про узаконення гаражу. Тому, в додаток до заяви було подано копію Рішення, отриманого з Державного архіву м. Києва, що підтверджує факт належності даного спадкового майна його вітчиму, а відтак в порядку спадкування його померлій матері, а також на даний момент йому, яким він фактично користується. 10 липня 2019 року у приміщенні Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори позивачу надали Постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Позивач вважає, що державний нотаріус Бочкова Н.Г. розглядала зовсім інші документи під час прийняття даної Постанови, та не брала до уваги його заяву від 03.07.2019 року та документи, долучені до неї (серед яких Рішення виконкому про узаконення гаражу), у зв`язку з чим позивач просив визнати незаконною відмову Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори у видачі свідоцтва про право на спадщину від 10 липня 2019 року за вих. № 3809/02-31 та зобов`язати Дев`яту Київську державну нотаріальну контору видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] на спадкове майно, а саме гаражний бокс за адресою [ADDRESS] , на що слід зазначити наступне. Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, державний нотаріус Бочкова Н.Г. під час прийняття даної постанови, взяла до уваги представлені гр. [PERSON] , який зареєстрований в [ADDRESS] , документи для видачі йому свідоцтва про право на спадщину за законом до майна померлого [INFO] [PERSON] , а саме: свідоцтво про смерть [INFO] . [PERSON] , серія [NUMBER] ; заяву [PERSON] від 16.05.2002 року про те, що він прийняв спадщину за законом після смерті гр. [PERSON] ; заяву [PERSON] від 16.05.2002 року про те, що вона прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка гр. [PERSON] ; свідоцтво про смерть [INFO] [PERSON] , серія [NUMBER] ». При цьому, державний нотаріус не розглядала заяву позивача від 03.07.2019 року та документи, долучені до неї (серед яких Рішення виконкому про узаконення гаражу). В мотивувальній частині Постанови, нотаріус зазначає, що «видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусами після подання спадкоємцями документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, а у спадкоємців відсутній документ на спадкове майно». В резолютивній частині оскаржуваної Постанови державний нотаріус приходить до висновку «Відмовити гр. [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті гр. [PERSON] , померлого [INFO] ». Дана Постанова не містить вказівки (номеру), в межах якої спадкової справи вона видається, але виходячи зі змісту - в межах спадкової справи [PERSON] , однак надана позивачу у відповідь на його заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті моєї матері [PERSON] . Вказані вище порушення зі сторони державного нотаріуса свідчать про незаконність даної Постанови, оскільки вона не відображає фактичних обставин справи, не відповідає вимозі та змісту поданої позивачем заяви від 03.07.2019 р., та порушує його права як єдиного спадкоємця. Мати позивача [PERSON] , успадковувала майно після свого чоловіка [PERSON] у відповідності до Цивільного кодексу УРСР 1963 року. Згідно до статті 548 ЦК УРСР 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.» Згідно до статті 549 ЦК УРСР 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину за законом після смерті свого чоловіка [PERSON] у відповідності до вищевказаних норм законодавства, що діяли на момент відкриття спадщини, що підтверджується фактичними обставинами, та листом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори № 6962/02-14 від 05 грудня 2018 року. Натомість, спадкування після смерті [PERSON] відбувається в межах правового регулювання Цивільного кодексу України, який набрав чинності 01.01.2004 року. Згідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до статті 1261 ЦК України, позивач, як син [PERSON] , відноситься до першої черги спадкування після її смерті. Спадкове майно [PERSON] складалось з: автомобіля ЗАЗ 968 МБ, випуск 1992 року, д.н. [NUMBER] , який вона отримала у спадок від [PERSON] , та який в результаті успадкував позивач після матері (свідоцтво про право на спадщину за законом від 15.06.2009 року); 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] (свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.07.2008 року); грошові вклади з відповідними відсотками та грошовими компенсаціями у відділенні Ощадбанку, а також привілейовані іменні акції, що знаходяться в ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.07.2008 року). Гаражний бокс був прийнятий позивачем у спадщину, оскільки він продовжив ним користуватись для зберігання в ньому автомобіля, що успадкував. У відповідності до Рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 27 грудня 1982 року № 1704 "Про узаконення гаража", - даний гараж було узаконено та підтверджено його належність [PERSON] . В подальшому, за рекомендацією державного нотаріуса, було виконано технічну інвентаризацію та виготовлено Технічний паспорт від 19.11.2018 року, інв. справа №5078. Відповідно до ст. 69 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа відповідного органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом перевіряє факт смерті спадкодавця, наявність заповіту, час і місце відкриття спадщини, склад спадкового майна. Пункт 4.15 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на який посилається державний нотаріус як підставу відмови, відноситься до підрозділу видача свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, пункт 4.15 Порядку не містить вимоги про подання спадкоємцем саме правовстановлюючого документа на спадкове майно, а натомість посилається на документ, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. Виходячи з вищевикладеного, постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій була винесена з порушенням норм чинного законодавства, з невірним встановленням обставин спадкової справи, нерозглядом наявної заяви позивача від 03.07.2019 року та Рішення виконкому про узаконення гаражу. Що стосується заперечень представника відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) то суд не приймає їх до уваги з огляду на наступне. Встановлено, що в Дев`ятій Київській державній нотаріальній конторі перебувають дві спадкові справи, перша після смерті вітчима позивача - [PERSON] (спадкова справа №539), друга - після смерті матері позивача - [PERSON] (спадкова справа №318). Заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину від 03 липня 2019 року (копія в матеріалах справи) було подано позивачем в межах спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , натомість державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори прийняла оскаржувану постанову у спадковій справі після смерті [PERSON] . У своєму відзиві представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишив поза увагою вказані обставини. Як зазначає представник відповідача Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) у своєму відзиві, 11 липня 2002 року було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру на ім`я гр. [PERSON] , тобто позивача, та свідоцтво про право на спадщину за законом на грошові вклади на ім`я гр. [PERSON] , - після смерті [PERSON] . Слід звернути увагу на те, що [PERSON] не був рідним батьком позивача, а тому останній не відноситься до кола спадкоємців за законом, але був спадкоємцем за заповітом, складеним [PERSON] за свого життя. Виходячи з цього, позивач не звертався до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] 03 липня 2019 року, в той самий час як державний нотаріус Дев`ятої Київської нотаріальної контори, поверхнево розглядаючи вищевказану заяву, сплутав дві спадкові справи та родинні зв`язки спадкодавців та їх спадкоємців, що є неприпустимим. Відповідач у своєму відзиві, крім іншого, зазначає про те, що у відповідності до п. 2 рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Києва від 27 грудня 1982 року № 1704, виконком Залізничної райради народних депутатів вирішив узаконити самовільно побудований гр. [PERSON] гараж у садибі буд. [ADDRESS] для тимчасового зберігання машини без права передачі іншим особам. [PERSON] був інвалідом Радянської Армії ІІІ групи, у зв`язку з чим йому було видано соціальний автомобіль «Запорожець» із ручним управлінням. Відтак, йому було надано пільгове право на узаконення самочинного гаражу з метою зберігання соціального автомобіля, тому й не було передбачено, що гараж може передаватись іншим особам в порушення прав гр. [PERSON] , як інваліда Радянської Армії. Як свідчить оскаржувана постанова, державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори не розглядала дане рішення про узаконення гаража, не надавала йому правової оцінки при прийнятті рішення про видачу свідоцтва про право на спадщину. Крім того, п. 4.15. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, на який посилається державний нотаріус Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори, як на підставу для відмови позивачу у видачі відповідного свідоцтва, відноситься до підрозділу "Видача свідоцтва про право на спадщину за законом". До того ж, п. 4.15. вищевказаного Порядку не містить в собі вимоги про подання спадкоємцем саме правовстановлюючого документа на спадкове майно, а натомість посилається на документ, що посвідчує право власності спадкодавця на таке майно. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 1, 3 ст. 1296 Цивільного кодексу України). Статтею 50 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів обставини на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved