Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

І. виклад позиції позивача. 14.11.2018 року [PERSON] (позивач) звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] ,(відповідачі) третя особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Чорноморської міської ради Одеської області про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Відповідачі є рідними батьками позивача, які покинули його, та останні роки він проживає у бабусі - [PERSON] та знаходиться на її утриманні. Таким чином, відповідачі самоусунулися від його виховання, та, як наслідок своїх протиправних дій, вже більше 2 років не цікавляться його здоров`ям і розвитком, жодної матеріальної допомоги на його утримання не надають, тобто свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками. Як наслідок протиправної поведінки відповідачів, його фактичним піклувальником є бабуся [PERSON] , яка його одягає, годує і виховує. За таких обставин, позивач бажає щоб відповідачів позбавили батьківських прав та в подальшому призначили [PERSON] його піклувальником. Вказане свідчать про ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивач змушений звертатись до суду з даним позовом, а тому просить суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] , громадянку України та [PERSON] , [INFO] , громадянина України батьківських прав відносно нього - [PERSON] , [INFO] , громадянина України; - стягнути з [PERSON] , [INFO] на його - [PERSON] , [INFO] користь аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до його повноліття, тобто до [INFO]; - допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць; - всі судові витрати покласти на відповідачів. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. До підготовчого судового засідання відповідач [PERSON] подала нотаріально посвідчену заяву про визнання позову та розгляд справи без її участі (а.с. 20-23). До судового розгляду представник позивача - адвокат Чугунов В.В. подав клопотання про розгляд справи за відсутністю сторони позивача (а.с. 75). Представник третьої особи сповіщався належним чином, про причини неявки суду не сповісти, подав висновок та заяву про розгляд справи без її участі (а.с. 46-55, 60). Відповідач [PERSON] , належними чином сповіщений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки (а.с. 39, 40, 44, 63, 72-73). ІІІ. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 16.11.2018 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду (а.с. 24). Ухвалою суду від 16.11.2018 року призначено до розгляду в загальному порядку (а.с. 69). Судом на підставі частини другої ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст правовідносин. Відповідно копій свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 04.11.2003 року, [INFO] народився [PERSON] , його батьками записані: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 7). Згідно витягу з єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). Відповідно довідки № 15-11929 від 01.11.2018 року, про склад зареєстрованих осіб, зазначено про реєстрацію [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Згідно до характеристики, [PERSON] навчається у Чорноморському морському коледжі Одеського національного морського університету і його життям повністю опікується бабуся [PERSON] Його батьки ніякої участі у його житті не приймають (а.с. 13). Відповідно довідки № 266 від 08.11.2018 року, про доходи, наданої Чорноморським морським коледжем Одеського національного морського університету на ім`я [PERSON] зазначено ,що він навчається безкоштовно, та не отримає ніяких доходів (а.с.12). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, серії [NUMBER] , зазначено що від 60.06.2007 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 15). Крім того, свідоцтвом про шлю, серії [NUMBER] зазначено, що від 1601.2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб та змінено прізвище на [PERSON] (а.с.16). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 15.11.2018 року зареєстрованої в реєстрі за №491 [PERSON] , відмовилася від батьківських прав по відношенню до малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 20-21). Згідно заяви, наданої відповідачем [PERSON] , зазначено, про відкладення слухання справи через відсутність по роботі (а.с.40) Згідно висновку виконавчого комітету Чорноморської міської ради №1-17-96 від 22.02.2019 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських щодо їх неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 49-50). V. Оцінка Суду. Так, частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даній ситуації Суд звертає увагу, що статті 32 Конституції України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Сімейне життя - це особисті майнові та немайнові відносини між подружжям, іншими членами сім`ї, яке здійснюється на засадах, визначених у СК: кожна особа має право на повагу до свого сімейного життя (частина четверта статті 4); ніхто не може зазнавати втручання в його сімейне життя, крім випадків, встановлених Конституцією України (частина п`ята статті 5); регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя (частина четверта статті 7) та інше. Неможливо визначити абсолютно всі види поведінки фізичної особи у сферах особистого та сімейного життя, оскільки особисті та сімейні права є частиною природних прав людини, які не є вичерпними‚ і реалізуються в різноманітних і динамічних відносинах майнового та немайнового характеру, стосунках, явищах, подіях тощо. Право на приватне та сімейне життя є засадничою цінністю, необхідною для повного розквіту людини в демократичному суспільстві, та розглядається як право фізичної особи на автономне буття незалежно від держави, органів місцевого самоврядування, юридичних і фізичних осіб (див. пункт 3.1 рішення Конституційного Суду України від 20.01.2012 року №2-рп/2012 у справі за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України). Для Суду є безспірним, що в даних правовідносинах при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідача відбувається втручання в його право на сімейне життя, яке не є абсолютним і може бути обмеженим в порядку передбаченому Конституцією України. З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітніх дітей не розлучатися з батьками і врахування при цьому "якнайкращих інтересів дитини" (статті 1, 9 Конвенції). Досліджуючи правомірність втручання в право відповідача на сімейне життя, Суд розуміючи місце Загальної декларації прав людини від 10.12.1948 року в сфері стандартів прав людини, вважає за необхідне звернутись до принципів викладених в статті 29 Декларації, згідно із якими: Кожна людина має обов`язки перед суспільством, у якому тільки й можливий вільний і повний розвиток її особи. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Отже, в даному випадку допускається обмеження прав особи, а процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Так само, Суд знаходить, що втручання у право відповідачів спрямоване на захист «прав і свобод» неповнолітньої дитини. Тобто, в даному випадку при втручанні у право відповідачів вимоги статті 29 Декларації щодо законності та мети втручання дотримані. Судом за обставинами справи встановлено, що відповідачі з 2017 року життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймають, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з сином в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню сином загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до його внутрішнього світу; не створюють умов для отримання дитиною належного виховання, що свідчить про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач [PERSON] сама особисто надала нотаріально посвідчену заяву про те, що вона відмовляється від батьківських прав по відношенню до неповнолітньго сина. Вказані обставини, виходячи із положень статей 164-167 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Проте, в цій ситуації Суду залишається дослідити найважливіше і найскладніше питання наскільки позбавлення батьківських прав буде відповідати інтересам неповнолітньої дитини, і чи не має в даному випадку підстав для попередження відповідачів щодо зміни свого відношення до виховання сина без позбавлення батьківських прав (пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав"). Отже, згідно з пунктом 1 статті 3 Конвенції дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги в якості першочергового міркування при прийнятті в її відношенні будь-яких дій або рішень як в державній, так і в приватній сфері. Більш того, в ньому втілений один з фундаментальних принципів Конвенції . Європейський Суд в своїй прецедентній практиці виробив дві умови, які необхідно враховувати при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (наприклад див. пункт 100 рішення у справі „Мамчур проти України". Повертаючись до обставин даної справи та оцінюючи проблему забезпечення як найкращих інтересів неповнолітньої дитини, Суд підкреслює, що з огляду на те, що розлучення з батьками надає тяжкий вплив на дитину, таке розлучення повинно проводитися лише в крайньому випадку, наприклад коли існує небезпека неминучого заподіяння дитині шкоди або в інших необхідних випадках; розлучення не повинно проводитися, якщо дитина може бути огороджена від розлучення за допомогою менш радикальних заходів. Перш ніж вдатися до розлучення, держава повинна надати батькам сприяння у виконанні ними своїх батьківських обов`язків і відновити або зміцнити здатність сім`ї піклуватися про свою дитину, за винятком тих випадків, коли розлучення необхідне в інтересах захисту дитини. Матеріальна скрута не можуть служити виправданням для розлучення дитини зі своїми батьками. В ситуації, що розглядається розлучення відповідачів з сином в першу чергу відбулось, ще в 2017 році з ініціативи самих відповідачів, які протягом тривалого часу не виявили бажання вчинити будь-які дії пов`язані з відновленням свого зв`язку із сином. Навіть в період після проведення підготовчого судового засідання і до судового розгляду відповідачі жодним чином не продемонстрував Суду свого бажання в поновленні сімейних стосунків з дитиною і в такій ситуації на думку Суду без бажання відповідачів держава позбавлена можливості посприяти їм у виконанні ним своїх батьківських обов`язків. Також, важливим для Суду є те, що при позбавленні батьківських прав відповідачів, відносини, які склались між ними та сином не зміняться в бік розлучення батьків з дитиною, які разом не проживають з 2017 року. Так само, позбавлення батьківських прав змінить ситуацію в бік поліпшення піклування про неповнолітню дитину, що як наслідок буде сприяти захисту інших прав дитини. Отже, Суд зауважує, що в даних правовідносинах позбавлення батьківських прав буде сприяти інтересам неповнолітньої дитини і в подальшому зможе гарантувати повну та ефективну реалізацію прав дитини. Крім того, Суд звертає увагу, що взаємовідносини між сином та батьками склались таким чином, що дитина протягом тривалого періоду свого життя проживає окремо від батьків, а тому в даній ситуації Судом будуть враховані "інтереси дитини" в широкому розумінні на поняття сім`ї (включаючи біологічних батьків) (стаття 5 Конвенції про права дитини). Суд повторює, що важливим в даній ситуації є те, що позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у батька, оскільки батьки з сином не проживають протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батьків із своїм сином. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідачів фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між батьками та сином. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни своєї поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК України (стаття 169). В даних правовідносинах Судом були створені передумови для дотримання процедури вирішення питання про втручання в право відповідача в його сімейне життя та при визначенні «якнайкращих інтересів дитини». Зокрема, враховуючи складність питання, що розглядається було призначено судове засідання, в яке були викликані всі сторони, була забезпечена участь в розгляді справи органів опіки та піклування, які мали можливість перевірити умови проживання дитини, питання вирішувалось з наданням можливості відповідачам, як висловити свою думку, так змінити своє відношення до виховання дитини. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачами, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. Таким чином, в даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідачі можуть бути позбавлений батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дітей», оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи. У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20.11.1989 року (далі Конвенція) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.183 та ст.184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує стан здоров`я, матеріальне становище сторін, стан здоров`я дитини (позивача). Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» визначено, що у 2019 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 01.01.2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. З урахуванням встановлених обставин, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, зважаючи на обов`язок обох батьків утримувати дитину, імперативну норму про можливість зміни саме способу стягнення аліментів, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дітей, їх рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, не погіршать їх матеріального становища і визначення указаного позивачем способу та розміру стягнення аліментів призведе до дотримання прав дитини на утримання від батька відповідно до положень Закону. Суд вважає за можливе стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача щомісячно аліменти в розмірі 1/3 частини від всіх видів доходу але не менше 50% прожиткового мінімуму відповідної категорії громадян (дитину), до повноліття позивача. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Правилами ч. 3 ст.141 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Розмір судового збору за подання до суду позовних заяв немайнового характеру визначається п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ та на час розгляду справи становить 768,40 грн.

Outcome: approved