Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 5 вересня 2013 року звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування від 11.04.2006 року недійсним. Після смерті позивача [PERSON] ухвалою суду від 12.10.2017 року до участі у справі було залучено правонаступника позивача [PERSON]. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати договір дарування квартири від 11.04.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на те, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON], заповідала йому квартиру № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі, на підставі заповіту від 20.08.1996 року. Наміру дарувати квартиру малознайомій особі - [PERSON], у [PERSON] не було. Вчинений правочин дарування від 11.04.2006 року було підписано від імені [PERSON] [PERSON] Вважає, що спірний договір дарування було укладено з порушенням вимог ст.203 ЦК України, "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" від 03.03.2004 року № 20/5, яка діяла в редакції на час укладання спірного договору, оскільки суперечить реальній волі [PERSON]. [PERSON], як особа, яка могла вчиняти підпис на документах, з невідомих причин доручила це [PERSON], обдарована [PERSON] фактично не прийняла в дар квартиру, оскільки не оселилась у квартирі, а [PERSON] не мала наміру виселятися з квартири, сам факт посвідчення договору дарування від 11.04.2006 року був таємницею та про його укладання стало відомо тільки після смерті [PERSON] Таким чином, позивач вважає, що спірний правочин не викликав юридичних наслідків, відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України, тому, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, його слід визнати недійсним, оскільки в момент вчинення правочину не було дотримано вимог, встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Просить суд позов задовольнити повністю, та вважати причини пропуску строків позовної давності поважними. Відповідач [PERSON] позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. Також просила суд врахувати, що спір щодо дійсності цього ж договору дарування квартири № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі, від 11.04.2006 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] було предметом розгляду справи в Київському районному суді м. Одеси у справі № 1512/2-1595/11, рішенням від 30.11.2012 року було відмовлено [PERSON] в позові до [PERSON], 3-ті особи: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання договору дарування від 11квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON], про встановлення факту шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON], про визнання права власності за [PERSON] в порядку спадкування. Ухвалою Апеляційного\~суду Одеської\~області від\~28.05.2013\~рокута ухвалою Вищого\~спеціалізованого суду\~України з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ від\~26.09.2013\~рокуце рішення залишено без змін. Крім того, на підставі її заяви просила застосувати строк позовної давності та відмовити позивачеві в позові внаслідок спливу строку позовної давності. В подальшому просила суд розглядати справу за її відсутності, у звязку із поганим самопочуттям. Третя особа [PERSON] позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В подальшому до судових засідань не зявлялась, просила розглядати справу за її відсутністю.23.09.2017 року [PERSON] померла. Ухвалою суду від 11.06.2018 року було залучено до участі в справі в якості правонаступника померлої [PERSON] Одеську міську раду. Представники Одеської міської ради до судового засідання не зявлялись, пояснень з приводу позовних вимог не надавали, про день та час слухання справи були повідомлені належним чином. Третя особа [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити, виходячи з наступного. На підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] придбала квартиру № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі. [PERSON] в поясненнях звернула увагу на те, що рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року встановлено обставини укладання спірного договору дарування від 11.04.2006 року, факт добровільності укладання договору дарування з боку [PERSON] та її волевиявлення під час укладання договору, факт підписання договору дарування [PERSON] внаслідок вад зору [PERSON] за її дорученням та в її та нотаріуса присутності, не встановлено факту шлюбних відносин між [PERSON]\~та [PERSON], та,\~відповідно,\~підстав для\~визнання права\~власності на\~спірну квартиру\~в порядку\~спадкування за[PERSON] Таким чином, відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини укладання договору дарування від 11.04.2006 року, не доказуються, оскільки встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси в справі № 1512/2-1595/11 від 30.11.2012 року, що набрало законної сили. Крім того, заявила про застосування строків позовної давності, оскільки позов було подано із їх пропущенням. Представник третьої особи [PERSON] [PERSON], підтримала пояснення [PERSON], просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог. До того пояснила, що первісний позивач [PERSON] не додав до позову доказів того, що він є єдиним спадкоємцем спірної квартири та з цього приводу було відкрито спадкову справу. Також звернула увагу на пропуск Позивачем строків позовної давності, відсутність пояснень з боку позивача щодо причин її пропуску та необхідність відмови в позову на підставі ст. 267 ЦК України. Вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушених прав, в разі визнання судом факту порушення його прав. Оскільки на цей час індивідуально-визначене майно житлове приміщення не існує, спірна квартира переобладнана в нежитлове приміщення та салон краси, то відповідно до абз.2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, позивач має звертатися із позовом про стягнення вартості квартири, в разі, якщо він доведе, що її було відчужено незаконно. Заслухавши пояснення сторін, та їх представників, свідків, дослідивши наявні докази, матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволені позовної заяви слід відмовити. Судом встановлено, що квартира № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі, належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28.02.1992 року. У матеріалах справи міститься заповіт від імені [PERSON] від 20 серпня 1996 року, яким вона заповіла [PERSON] належну їй квартиру. [PERSON] на підставі договору дарування від 11.04.2006 р. подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі. 18 серпня 2007 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 20.08.2007 року, виданим Першим відділом РАЦС Приморського районного управління юстиції м. Одеси. На підставі договору купівлі-продажу від 22.03.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] придбала квартиру № 1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі. Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 12.02.2018, відповідно до якого [PERSON] володіє нежитловим приміщенням №1 по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі. Судом досліджено витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 19.06.2018, відповідно до якого [PERSON] володіє нежитловим приміщенням №1, по вул. Варненській, 19/1 в м. Одесі. Відповідно до технічного паспорту від 12.10.2017 р., [PERSON] є власником нежитлового приміщення №1, по вул. Варненській, 19/1, в м. Одесі. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси знаходилась справа № 1512/2-1595/11 за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-ті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення порушення права власності, за позовом [PERSON] до [PERSON], 3-ті особи приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, встановлення факту шлюбних відносин, визнання права власності в порядку спадкування. Рішенням Київського районного суду м. Одеси № 1512/2-1595/11 від 30.11.2012 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним, в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] було відмовлено, зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про усунення порушення права власності було задоволено. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 28.05.2013 року рішення Київського районного суду м. Одеси № 1512/2-1595/11 від 30.11.2012 року було залишено без змін. Після перегляду рішення суду Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ухвалою від 26.09.2013 року також було залишено без змін. Рішенням Київського районного суду м. Одеси № 1512/2-1595/11 від 30.11.2012 року було встановлено, що квартира за адресоюм. Одеса, [ADDRESS], яка належала [PERSON], була відчужена [PERSON] на підставі договору дарування від 11 квітня 2006 року. При розгляді справи № 1512/2-1595/11, судом було допитано в якості свідка нотаріуса [PERSON], яка посвідчувала спірний договір дарування, яка пояснила, що [PERSON] було розяснено наслідки укладання договору дарування, про те, що [PERSON] повідомила про неможливість поставити підпис на договорі дарування власноруч та за її дорученням в її присутності підпис на договорі дарування вчинила [PERSON], при цьому, чітко виказала свою волю та намір передати в дар спірну квартиру. При розгляді\~справи №\~1512/2-1595/11,\~було також досліджено відмовний матеріал № 1792 за заявами [PERSON] з проханням провести перевірку в порядку ст.ст. 94-97 КПК України та порушити кримінальну справу щодо [PERSON] за фактом пограбування та за фактом шахрайства у великих розмірах. Відповідно до постанови оперуповноваженого ОУР Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області ст. лейтенанта міліції [PERSON] від 31.03.2008 року в порушенні кримінальної справи відмовлено за відсутності складу злочину, оскільки стосунки, що склались між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] в частині встановлення права власності мають характер цивільно-правових та підлягають розгляду в судовому порядку. Ця постанова не оскаржувалась та є чинною. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Під час розгляду справи № 1512/2-1595/11 було встановлено, що, відповідно до п. 16 "Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами" від 03.03.2004 № 20/5 в редакції на час укладання договору дарування, ч. 4 ст. 207 ЦК України, [PERSON] внаслідок вад зору не могла підписатися власноруч під договором дарування та за її дорученням підписала у її присутності [PERSON] Отже, під час розгляду справи № 1512/2-1595/11, було встановлено, що викладено в судовому рішенні від 30.11.2012 року, що спірний договір дарування відповідає вимогам чинного законодавства, в т.ч., в частині порядку підписання його уповноваженою особою за дорученням дарувальника ([PERSON]С.) від її імені. Отже, рішенням Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року встановлено обставини укладання спірного договору дарування від 11.04.2006 року, факт добровільності укладання договору дарування з боку [PERSON] та її волевиявлення під час укладання договору, факт підписання договору дарування [PERSON] внаслідок вад зору [PERSON] за її дорученням та в її та нотаріуса присутності, не встановлено факту шлюбних відносин між [PERSON]\~та [PERSON], та\~відповідно підстав\~для визнання\~права власності\~на спірну\~квартиру в\~порядку спадкування\~за[PERSON] Під час розгляду справи № 1512/2-1595/11 в брали участь [PERSON], [PERSON], [PERSON] та щодо них було встановлено вказані обставини. Таким чином, відповідно до ст.82 ЦПК України, обставини укладання договору дарування від 11.04.2006 року не доказуються при розгляді цієї справи, оскільки встановлені рішенням Київського районного суду м. Одеси в справі № 1512/2-1595/11 від 30.11.2012 року, що набрало законної сили. Судом також досліджено висновок Одеського обласного бюро судово-медичної експертизи за № 419, у якому зазначено, що навички власноручного написання рукописного тексту в осіб, що втратили зір після його отримання, не втрачаються. При цьому збільшується розмір написаних букв, проміжки між словами, хворі не можуть тримати рівно строку та додержуватись інтервалів між словами та строками. Приймаючи до уваги наявність у гр. [PERSON] тяжкої хронічної патології (перш за все, цукрового діабету з діабетичними енцефалопатією та поліневритом), що супроводжується вираженим тремором (тремтінням) верхніх кінцівок, букви, написані підекспертною, повинні були мати виражені нерівності. Таким чином, вказані захворювання, в цілому, не заважали можливості власноручного написання рукописного тексту (наприклад, на окремому аркуші паперу). Однак, у випадку обмеження простору (підписання документу на фірмовому бланку в строго вказаному місці) захворювання, що мала підекспертна, могли обумовити неможливість виконання вказаної дії. Суд вважає, що висновок експерта № 419 підтверджує також неможливість підписання власноручно [PERSON] договору дарування, оскільки на нотаріальному бланку договору місце для проставлення підпису обмежене. Судом досліджено протоколсудового засідання та технічний запис допиту свідка [PERSON] Тульчинським районним судом Вінницької області від 25.12.2015 року, проведеного за дорученням Київського районного суду м. Одеси, відповідно до яких [PERSON] пояснила, що [PERSON] була знайома з [PERSON], вони спілкувались, але не часто. Підтвердила, що [PERSON] склала заповіт на імя [PERSON] в її присутності, та [PERSON] мала намір залишити у спадок квартиру [PERSON] Суд ставиться критично до цих пояснень, оскільки вони спростовуються дослідженими судом іншими доказами та не підтверджують відсутність намірів [PERSON] подарувати квартиру [PERSON] Перевіривши та з'ясувавши всі необхідні обставини справи, оцінюючи всі наявні докази у справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, приймаючи до уваги викладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Окрім цього, судом також прийнято до уваги заяву [PERSON] та [PERSON] про застосування строків позовної давності в справі. Відповідно до рішення Київського районного суду м. Одеси від 30.11.2012 року в справі № 1512/2-1595/11, в якій оспорювався договір дарування від 11.04.2006 року, [PERSON] подав позовну заяву про визнання договору дарування від 11.04.2006 року недійсним в справі № 1512/2-1595/11 21 жовтня 2008 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Отже, із предявленням позову про визнання договору дарування від 11.04.2006 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], недійсним, з боку [PERSON] в справі № 1512/2-1595/11, строк позовної давності перервався та почав свій перебіг заново. Таким чином, враховуючи, що позов в справі № 1512/2-1595/11 було подано [PERSON] 21.10.2008 року, строк позовної давності тривалістю в три роки для оспорювання договору дарування від 11.04.2006 року сплинув 22 жовтня 2011 року. Позовну заяву в справі № 520/11760/13 було подано [PERSON] 5 вересня 2013 року. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачем [PERSON], 3-ю особою [PERSON] зроблено заяву про застосування строків позовної давності. При цьому, представником позивача надано пояснення суду, що строк позовної давності не сплинув, та відповідно, не просив його поновити, не вказував на причини його пропуску. Суд зазначає, що поновлення судом строку позовної давності без обґрунтованої підстави є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 року, 16.11.2016 року в справі № 6-2469цс16, ухвалі Верховного спеціалізованого суду України від 13.12.2017 року № 146/1568/16ц. П. 1 ст. 6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Так у справі «Устименко проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) встановив порушення п.1 ст.\~6\~"Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу re sjudicata, тобто, принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Суд постановив, що, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип resjudicata, особливо, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів щодо часу або підстав для поновлення строків. ЄСПЛ зазначено в п. 52 рішення, що, якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, суд не вказав чітких причин такого рішення. За цих підстав ЄСПЛ одноголосно постановив, що було порушення п.1 ст. 6 "Конвенції" та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (п. 53 рішення). Судом встановлено, що позивач знав про існування спірного договору дарування від 11.04.2006 року, судовим рішенням Київського районного суду м. Одеси в справі № 1512/2-1595/11що набрало законної сили відмовлено у визнанні недійсним, та не зважаючи на різні підстави, з яких позивач [PERSON] просив визнати договір дарування недійсним, в справі №1512/2-1595/11 та в справі № 520/11760/13, не спростовується факт, що [PERSON] знав про існування договору. Тому в подальшому, з метою повторного оспорення договору дарування від 11.04.2006 року, та ймовірно отримання іншого рішення по суті позовних вимог, навіть з інших підстав, мав дотриматись строків позовної давності. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], 3-ті особи [PERSON], Одеська міська рада, про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо у задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed