Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Позивач 19 вересня 2018 року звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]; усунути перешкоди в користуванні належним їй вищевказаним житловим будинком шляхом зняття з реєстраційного обліку з цього будинку [PERSON] (а.с.2-5). В своїй заяві від 4 січня 2019 року позивач уточнила позовні вимоги і просила визнати відповідача [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS]. Ухвалою суду від 1 жовтня 2018 року відкрито спрощене провадження у справі (а.с. 18). Ухвалою суду від 6 листопада 2018 року постановлено повідомити відповідача про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду (а.с.40). Ухвалою суду від 3 грудня 2018 року постановлено подальший розгляд цієї справи здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін на 4 січня 2019 року (а.с.49). Позивач 4 січня 2019 року подала заяву про закриття провадження у справі в частині вимог до Жмеринського районного відділу Державної міграційної служби. Ухвалою суду від 4 січня 2019 року закрито провадження у справі в частині вимог до Жмеринського районного відділу Державної міграційної служби. Позивач не подавала заперечень щодо розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Копія позовної заяви з додатками були надіслані відповідачу [PERSON] за адресою, що вказана в позові, однак конверт повернувся до суду з відміткою "за закінченням терміну зберігання". За наданою суду інформацією Жмеринської міської ради відповідач зареєстрована за цією адресою: [ADDRESS] (а.с.17). Разом з тим, відповідач була вчасно повідомлена про місце та строки розгляду справи в порядку спрощеного провадження шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті суду в порядку частини одинадцятої статті 128 ЦПК України (а.с.41, 50), однак заяву про участь у судовому засіданні не подавала, відзиву на позовну заяву не надіслала, заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не надсилала. Відповідно до частини першої статті 281 ЦПК України 4 січня 2019 року судом було постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи відповідно до положень цього Кодексу здійснювався судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні установлені такі фактичні обставини та відповідні їм спірні правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, предметом позову являється матеріально-правова вимога позивача до відповідача [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування належним позивачу житловим будинком. Підставою позову є неможливість здійснювати позивачем в повній мірі своє право власності на належний їй будинок, а також правові норми Цивільного та Житлового кодексів України, на які посилається позивач в підтвердження своїх вимог. У судовому засіданні установлено, що відповідно до копії договорів купівлі-продажу від 20 жовтня 2014 року та копії витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач продала позивачу житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] (а.с.8-9, 10) та земельну ділянку, площею 0,0887 га за цією ж адресою (а.с.11-12, 13). Відповідно до довідки квартального комітету "Калинка" від 19 липня 20118 року [PERSON], [INFO], зареєстрована [ADDRESS], однак з 20 жовтня 2014 року там не проживає (а.с.14). Оцінюючи вищеперераховані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд згідно з положеннями статей 77, 78, 79, 80 цього ж Кодексу вважає ці докази належними, допустимими, достовірними та достатніми, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку, на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, а також у своїй сукупності вони дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перераховані вище норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення статті 7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно зі статтею 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно з частиною другою статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що позивач є власником будинку, реєстрація відповідача в ньому перешкоджає реалізації права власності та розпорядження будинком, то відповідача слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до пункту 26 Правил реєстрації місця проживання, які затверджені постановою КМУ від 2 березня 2016 року №207, рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позов підставний і підлягаючий задоволенню. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати позивача у розмірі 704,80 грн судового збору підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) і підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved