Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-16 00:00:00

Позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відносився до суспільної групи «колгоспний двір», де станом на 1988-1991р.р. проживали та були зареєстровані: [PERSON] (їх баба), [PERSON] (їх матір), [PERSON] та вони (позивачі). Покликаються на те, що [INFO] померла їхня (позивачів) баба [PERSON] , після смерті котрої спадщину прийняли у відповідності до вимог ст.529, 549 ЦК України в редакції 1963р. її онуки, а саме: [PERSON] та вони (позивачі), оскільки їхній батько [PERSON] помер [INFO] (тобто до відкриття спадщини після смерті спадкодавця (матері)). З огляду на, що вважають, що частка кожного з онуків у житловому будинку збільшилась і становила по 4/15 частці. Зазначають, що [INFO] помер їхній брат [PERSON] та спадщину після смерті останнього прийняла їхня (позивачів) матір [PERSON] , як спадкоємець першої черги спадкування за законом. А тому вважають, що частка їх матері у спірному майні збільшилась і становить 7/15. Покликаються на те, що [INFO] померла їхня (позивачів) матір [PERSON] , яка за життя розпорядилась всім своїм майно, зокрема склала заповіт, яким 3/4 частки належного їй майна заповіла [PERSON] (позивачці), а 1/4 частку заповіла [PERSON] (позивачу). Стверджують, що спадщину після смерті останньої прийняли вони (позивачі), факт прийняття ними спадщини підтверджується поданими нотаріусу заявами про прийняття спадщини. Вказують, що нотаріусом відмовлено в оформленні їхніх спадкових прав на спірне спадкове майно, оскільки на таке були відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на наведені обставини, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за позивачкою [PERSON] право власності на 2/3 частки спірного будинковолодіння, а за позивачем [PERSON] право власності на 1/3 частку у такому. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, а подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності, зазначивши, що підтримують позовні вимоги повністю та просить їх задовольнити. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович в судове засідання не з`явився, проте подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Крім того, такий надіслав на адресу суду копію спадкової справи за №236/2020, заведену після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; інформаційну довідку зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63283096 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №236/2020. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяву-повідомлення №01-16/29 від 28.01.2021р.; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63288452 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63288453 від 25.01.2021р., відповідно до якої спадкодавцем [PERSON] за життя заповіт не складався; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63288439 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа не заводилась; інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63288444 від 25.01.2021р., відповідно до якої спадкодавцем [PERSON] за життя заповіт не складався, а також клопотання про здійснення розгляду даної справи у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON] (баба позивачів), а членами такого, як вважає суд: [PERSON] (матір позивачів), [PERSON] (брат позивачів), [PERSON] (позивачка по справі), [PERSON] (позивач по справі), що підтверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради за №807 від 11.11.2020р. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] (баба позивачів), [PERSON] (матір позивачів), [PERSON] (брат позивачів), [PERSON] (позивачка по справі), [PERSON] (позивач по справі), тобто кожен мав право на 1/5 частку будинковолодіння по [ADDRESS] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (баби позивачів). До складу даної спадщини входило право на 1/5 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7,спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК України в редакції 1963 року. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є онуками спадкодавця [PERSON] і у відповідності до ч.2 ст.529 ЦК УРСР спадкоємцями першої черги спадкування за законом, оскільки їх (позивачів) батько [PERSON] помер [INFO] , - до відкриття спадщини після смерті спадкодавця. Згідно повідомлень з Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 28.01.2021р. за №01-16/29 та з Львівського державного нотаріального архіву від 25.01.2021р. за №166/01-30, інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63163755 від 13.01.2021р. та №63288452 від 25.01.2021р., - після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №448 від 29.06.2021р., після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , саме її онуки (позивачі) [PERSON] та [PERSON] вступили в управління її спадковим майном. У відповідності до вимог ст.549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останніх як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що останні вчинили дії, які свідчать про прийняття ними спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] . Судом не здобуто доказів, що є інші спадкоємці першої черги спадкування за законом, та такі у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] , в тому числі, відсутні докази прийняття спадщини спадкоємцем [PERSON] (братом позивачів). Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавиці [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/5 частку у спірного будинковолодіння, що належало їй як члену колгоспного двору, успадкували саме її онуки (позивачі) [PERSON] та [PERSON] . Таким чином, позивачі[PERSON] та [PERSON] стали фактичними власниками кожен по 3/10 частки спірного будинковолодіння (1/5 частка, що належала їм як членам колгоспного двору + по 1/10 (1/5:2) частці, яку вони успадкували після смерті баби [PERSON] ). [INFO] помер брат позивачів [PERSON] . Так, згідно поданої позовної заяви позивачі стверджували, що після смерті брата [PERSON] відкрилась спадщина, в тому числі право на часту в спірному будинковолодінні, та таку після його смерті прийняла їхня (позивачів) матір [PERSON] , як спадкоємець першої черги спадкування за законом. Відповідно до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12, ст.81 ЦПК України. Судом встановлено, що дійсно [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило, в тому числі, право на 1/5 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало останньому як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився. У зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Згідно повідомлень з Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 28.01.2021р. за №01-16/29 та інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63288439 від 25.01.2021р., - після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , спадкова справа не заводилась. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, суд приходить до висновку, що позивачами не доведено факт прийняття спадщини [PERSON] (матір`ю позивачів) після смерті сина [PERSON] , а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (матері позивачів). До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило, в тому числі, право на 1/5 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало останній як члену колгоспного двору. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася, а саме 14.05.2015р. склала заповіт, яким усе своє майно заповіла своїм дітям, зокрема: 3/4 частки належного їй майна заповіла своїй дочці [PERSON] (позивачці) та 1/4 частку такого заповіла своєму синові [PERSON] (позивачу). Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №23. Згідно довідки, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №459 від 30.06.2020р., спадкодавець [PERSON] , котра померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала в с.Королин Мостиського району Львівської області. На час смерті разом з нею за вказаною адресою проживали та були зареєстровані: її дочка [PERSON] , зять [PERSON] , син [PERSON] , онука [PERSON] та правнуки. Згідно копій сторінок спадкової справи №236/2020, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , позивачі звернулись в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом та отримали Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна. Зокрема, позивачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину на 3/4 частки приватизованої земельної ділянки, загальною площею 1,0456га, які розташовані на території Берегівської сільської ради Мостиського району Львівської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а позивачу [PERSON] видано на 1/4 частку такого. Судом не здобуто доказів, що є інші спадкоємці, які б мали право на обов`язкову частку в спадщині та такі у встановлений законом строк прийняли спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] . Враховуючи наведене, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі 1/5 частку спірного будинковолодіння, успадкували у відповідності до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України саме діти спадкодавця, - [PERSON] та [PERSON] (позивачі), а саме 3/20 частки успадкувала позивачка [PERSON] та 1/20 частку - позивач [PERSON] , що відповідає 3/4 і 1/4 частці, які спадкодавиця заповіла останнім. Таким чином, позивачка [PERSON] стала фактичним власником 9/20 частки спірного будинковолодіння (1/5 частка, що належала їй як члену колгоспного двору,+ 1/10 частка, яку вона успадкувала після смерті баби [PERSON] , + 3/20 частки, яку вона успадкувала після смерті матері [PERSON] ), а позивач [PERSON] став фактичним власником 7/20 часток такого (1/5 частку, що належала йому як члену колгоспного двору,+ 1/10 частка, яку він успадкував після смерті баби [PERSON] , + 1/20 частки, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] ). При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицьким Р.С. позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дане спадкове майна - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів. Нотаріус роз`яснив позивачам можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копіями заповіту та свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією спадкової справи за №236/2020, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; інформаційною довідкою зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63283096 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті [PERSON] заведено спадкову справу №236/2020; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63288452 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкова справа не заводилась; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63288453 від 25.01.2021р., відповідно до якої спадкодавцем [PERSON] за життя заповіт не складався; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №63288439 від 25.01.2021р., згідно якої після смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , спадкова справа не заводилась; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) №63288444 від 25.01.2021р., відповідно до якої спадкодавцем [PERSON] за життя заповіт не складався; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради за №807 від 11.11.2020р., яка підтверджує належність спірного будинковолодіння до суспільної групи «колгоспний двір» та кількість членів двору на 15.04.1991р.; копіями паспортів позивачів; копією технічного паспорта на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12, ст.81 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , зокрема слід визнати: за позивачкою [PERSON] право власності на 9/20 ідеальних частин спірного майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зокрема: права на 1/5 ідеальну частку такого, що належало їй як члену колгоспного двору + права на 1/10 ідеальну частку, яке вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON] + 3/20 частки, які вона успадкувала в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] ; за позивачем [PERSON] право власності на 7/20 ідеальних частин спірного майна - житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , зокрема: права на 1/5 ідеальну частку такого, що належало йому як члену колгоспного двору + права на 1/10 ідеальну частку, яке він успадкував в порядку спадкування за законом після смерті баби [PERSON] + 1/20 частку, які він успадкував в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.2 ст.133 ЦПК України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Судом встановлено, що позивачкою [PERSON] при поданні позову до суду сплачено судовий збір у сумі 1257 грн., що підтверджується поданою нею квитанцією №0.0.1901924771.1 від 12.11.2020р. (платник: [PERSON] , банк платника: Приватбанк). Згідно ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Частиною 1 статті 4 цього Закону передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Так, позивачкою [PERSON] була заявлена вимога про визнання за нею права власності на 2/3 частини спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що від загальної вартості будинку, яка складає 83778,66грн. Таким чином, позивачка [PERSON] повинна була сплатити за подання до суду даної позовної заяви, а саме за вимогу про визнання за нею права власності на 2/3 частки спірного будинковолодіння, судовий збір в розмірі 840,8 грн. Отже, позивачкою [PERSON] надміру сплачено судовий збір у сумі 416,20 грн (1257-840,8=416,20). Крім того, відповідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики (ч.5 ст.7 Закону України «Про судовий збір»). Беручи до уваги вищенаведене, підлягають поверненню позивачці [PERSON] з державного бюджету надміру сплачений судовий збір у сумі 416,20 грн.

Outcome: partial