Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про захист особистих немайнових прав: честі, гідності, ділової репутації. Позовні вимоги мотивовано тим, що 02.04.2017р. року на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», було розміщено статтю «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу». Автором вказаної статті зазначений [PERSON]. У вказаній статті міститься завідомо неправдива інформація, а саме що, [PERSON], нібито зловживаючи своїм службовим становищем заволодів приміщенням яке належало університету «Україна». Також вказано, що суддя Господарського суду Вінницької області Матвійчук В.В., своїми діями мотивував позивача, до дачі йому хабаря, що призвело до умисного затягування суддею господарського судового процесу та прийняття рішення не на користь [PERSON] Крім того, 03.04.2017, у коментарі до вказаної статті [PERSON] дозволяє собі називати позивача, аферистом. Разом з тим, не маючи ніяких доказів, автор статті ([PERSON]), допускає собі образливу інформацію до судової гілки влади держави, що з допомогою «найгуманнішого суду» із слів недоброзичливих, [PERSON] зміг присвоїти приміщення, яке належало Університету Україна. Крім того, 06.05.2017, [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» розмістив публікацію у якій стверджує, що позивач, [PERSON], підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус». У цих публікаціях неодноразово [PERSON] стверджує, що нібито позивач захопив і тримає в заручниках спортивні тренажери належні ФОП [PERSON] 28.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», було розміщено статтю «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?». Аналогічно у вказаній рубриці 30.05.2017 було розміщено іншу статтю «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?». Автором вказаних статей зазначений [PERSON]. У цих публікаціях знову ж таки міститься завідомо неправдива інформація про те, що адмінкорпус за адресою м. Вінниця вул. А.Янгеля, 4 був власністю Університету «Україна». Крім того [PERSON] стверджує, що приміщення було оформлено на ВННВО «Комплекс-1» у протизаконний спосіб, що позивач є його власником. Також автор статті зазначає, що [PERSON], для погашення кредиту збирав гроші із студентів, як плату за навчання, і таким чином сплачував кредит. Публікація аналогічного змісту «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?», була здійснена [PERSON] у газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23). На думку позивача указана неправдива інформація стосується тільки [PERSON] із тих причин, що вона є наслідком судових розглядів у господарських судах, за позовами Вінницького навчально-наукового-виробничого обєднання «Комплекс-1» до фізичної особи-підприємця [PERSON] та відповідними зустрічними позовами, де позивач працює генеральним директором обєднання. Позивач стверджує, що розповсюджена відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому вимагає, щоб вищезазначена інформація була спростована у такий точно спосіб, яким була поширена та офіційного вибачення відповідача за вчинення ним неправомірних дій. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 15.06.2017р. (а.с. 60-64) позивач просив: - визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності принижують ділову репутацію позивача, відомості опубліковані відповідачем: 2.04.2017, у статті «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу», яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин»; 6.05.2017, у соціальній мережі «Facebook» у публікації «[PERSON] підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON]..»; 28.05.2017, у статті «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?» яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин»; у статті «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?», яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин» 30.05.2017 та опублікована в газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23). - зобовязати відповідача спростувати відомості у спосіб найбільш близький до способу їх поширення, опубліковані: 2.04.2017, у статті «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу», яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин»; 6.05.2017, у соціальній мережі «Facebook» у публікації «[PERSON] підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON]..»; 28.05.2017, у статті «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?» яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин»; у статті «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?», яка була розміщена в рубриці «Від читачів» на сайті «20 хвилин» 30.05.2017 та опублікована в газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23). - стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 60000,00 грн. завдану поширенням інформації, що ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, підтримав та додатково пояснив, що вислови [PERSON] «дав хабаря судді», «підкупив експерта» є визначеними в Кримінальному кодексі України, тобто при дійсному вчиненні таких дій за них передбачена кримінальна відповідальність. Однак, проти позивача ніяких кримінальних проваджень з даних фактів не проводилось і не проводиться, підозр не оголошувалось, судові вироки з даних приводів відсутні. На думку позивача та його представника розповсюджена відповідачем вищезазначена інформація про позивача є негативною, публікації зроблені [PERSON] є фактичними твердженнями, а не оціночними судженнями і тому є предметом захисту честі, гідності та ділової репутації позивача в суді. Щодо розміру моральної шкоди, то представник позивача зазначив, що позивач надзвичайно дорожить своєю діловою репутацією, оскільки у м. Вінниці його знає дуже багато людей, на керівних посадах він працюю біля 50 років. Позивача оцінюють як порядну та чесну людину, відповідального керівника та професіонала- управлінця. За багаторічну сумлінну працю позивач неодноразово отримував почесні грамоти та відзнаки, як від державних так і від громадських організацій. Оприлюднена неправдива інформація завдала позивачу моральних страждань, він тривалий час знаходиться під лікарським наглядом з приводу захворювання серця, йому категорично заборонено безпричинно хвилюватися. Статті опубліковані [PERSON] стали причиною виникнення у позивача стресових ситуацій, після їх прочитання у позивача по кілька днів не буває сну, що є симптомами виникнення серцевого нападу. Таким чином, оскільки відповідач продовжує розповсюджувати відносно позивача принизливу, образливу та негативну інформацію, вперто намагається завдати непоправної шкоди честі, гідності та діловій репутації, то на думку позивача є підставою для стягнення з відповідача 60000,00 грн. моральної шкоди. Відповідач у запереченнях на позовну заяву (а.с. 73-77) та в судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив у задоволенні позову відмовити посилаючись на те, що зі змісту опублікованих статей слідує те, що вони направлені не на приниження честі, гідності чи ділової репутації позивача, а на доведення до широкого кола людей неможливості здійснювати у повній мірі тренування у спортивному залі «Максимус» за новою адресою по вул. М.Оводова, 22, через неповернення тренажерів власником приміщення за адресою: м. Вінниця, вул. Фрунзе, 4 (де раніше функціонував спортивний клуб «Максимус»). Крім того, як зазначає відповідач, здебільшого стаття за своєю суттю стосувалася діяльності судової системи, зокрема окремого судді щодо розгляду конкретної справи, фактично надавалася оцінка правосуддю та судовій владі, діяльність якої завжди підлягає оцінці суспільством. Разом з тим, відповідачем у зазначеній вище статті щодо позивача не поширена недостовірна інформація, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, а висловлювання, які допущені у статті є правом особи вільно використовувати та обирати у своїх публікаціях різні мовні звороти, вживати гіперболи, алегорію, сатиру тощо та є оціночним судженням дій судді при розгляді господарської справи, які не можна вважати поширенням недостовірної інформації. Таким чином, будучи вираженням суб'єктивної думки й поглядів автора статті, оціночні судження не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і не можуть бути спростовані, а тому на думку відповідача інформацію, яку просить спростувати [PERSON], не можна віднести до фактичних тверджень і вона не є такою за змістом Закону України «Про інформацію» та ст.277 ЦК України, а відтак підстави для задоволення предявленого позову відсутні. Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02.04.2017р. року на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», було розміщено статтю «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу». Автором вказаної статті зазначений [PERSON]. Вказана стаття наступного змісту: «Нагадаємо, що після довгої перерви відкрився спортклуб [PERSON] за адресою Оводова, 22 (раніше вулиця Козицького). Це 100 метрів від ВЕЖІ, на третьому поверсі [PERSON] зв'язку у приміщенні Укртелекому. Але тренажери, ще з одного спортзалу знаходяться у приміщенні [PERSON] за адресою Фрунзе, 4, які [PERSON] не може забрати (ТРЕНАЖЕРИ НА ФОТО У ПРИМІЩЕННІ ЗА АДЕРЕСОЮ ФРУНЗЕ, 4) Чому суддя прийняв таке рішення всі ми можемо тільки здогадуватися?! Але далі більш детально, що ж у дійсності відбувається. 30 січня, с\-уддя [PERSON]\- ухвалив рішення стос\-овно позову [PERSON] Ма\-ксимчука до "Комплекс\-у-1, власником якого є \-[PERSON]. У\- приміщенні, яке нале\-жить "Комплексу-1" ра\-ніше знаходися спортз\-ал "Максимум". Патовість цієї справи\- у тому, що "Комплекс\--1" не дочекавшись рі\-шення суду здав всі \-приміщення Донецькому\- університету, в тому\- числі і те, де знахо\-дився спортзал "Макси\-мус". До того ж, част\-ину цих приміщень "Ко\-мплекс-1" здав ще за півроку до к\-інця оренди з Максимч\-уком, не повідомивши про це останнього.\~ Залишивши "у заручник\-ах" тренажери, Шапова\-лов почав вимагати у \-[PERSON] виплату пе\-ні начебто за простро\-чку в оренді приміщен\-ня. Про [PERSON] недобр\-озичливці кажуть, що \-зловживаючи посадовим\- становищем, на посад\-і директора університ\-ету "Україна", він зм\-іг присвоїти приміщен\-ня, яке належало унів\-ерситету. Але, якщо факт ма\-в місце, очевидно, що\- це було зроблено не \-без допомоги "найгума\-ннішого" суду.\~ По цій конкретній спр\-аві суди точаться вже\- з серпня 2016 року. \-До суду надійшло по д\-екілька позовів від с\-торін. Справа постійн\-о затягувалася. Перши\-й суддя пішов у відст\-авку. Другий на остан\-ньому засіданні дав с\-амовідвід. Третій суд\-дя, [PERSON], спочат\-ку завзято взявся за \-справу, навіть на пер\-шому засіданні обіцяв\- поставити крапку, ал\-е... І тут саме цікаве! Сп\-очатку декілька разів\- переносив справу з т\-ієї, то іншої причини\-! Виключаючи мікрофон\- повідомляв, що не зб\-ирається ухвалювати р\-ішення та просив закл\-ючити мирову угоду. Також суддя повідомляв\-, що "Комплексу-1" су\-д не виграти, та пояс\-нив, що тренажери вон\-и повинні віддати. По\-яснив, що поточний ре\-монт приміщення [PERSON]\- [PERSON] не повинен\- робити після закінче\-ння дії договору. Біл\-ьш того, зі слів судд\-і, [PERSON] не повин\-ен виплачувати нарахов\-ану закладом Шаповало\-ва пеню, оскільки тре\-нажери, які [PERSON]\- відмовляється віддав\-ати, утримуються у пр\-иміщенні незаконно. С\-уддя усно зазначав, щ\-о "Комплекс-1" повине\-н підписати акт прийо\-му-передачі.\~ Але це все було сказа\-но суддею в присутнос\-ті сторін після виклю\-чення мікрофону.\~ Можливо, саме цими ді\-ями суддя мотивував А\-натолія [PERSON] до\- дачі хабара, давши зрозуміти, що законно \-йому суд не виграти? \-Можливо, щось інше тр\-апилося - невідомо. А\-ле після розмови за п\-озовами "Комлексу-1" \-суддя господарського \-суду [PERSON], схоже\-, вибрав стратегію за\-тягувати справу.\~ На одному з засідань \-він прийняв рішення, \-щоб сторони разом скл\-али певний документ, \-за підписами всіх сто\-рін. Зрозуміло, що як\-що була суперечка, то\- кожна зі сторін напо\-лягала на своєму варі\-анті, тому такий доку\-мент підписаний не бу\-в. Взагалі, суд і існ\-ує для того, аби такі\- суперечки вирішувати. Потім суддя вирішив п\-ризупинити справу та \-призначити експертну \-оцінку. Але... Всупер\-еч тому, що він говор\-ив раніше, суддя Матв\-ійчук вирішив, щоб ек\-сперт порахував, скіл\-ьки ж [PERSON] повин\-ен віддати пені. При \-цьому на попередньому\- засіданні, той самий\- суддя казав, що про \-пеню взагалі мова не йде, у зв'язку з неза\-конним утриманням тре\-нажерів. А в документі рішення про оцінку було зовсім іншим, він просить експерта уточнити, «чи підтверджується документально зазначена позивачем за первісним позовом неустойка в розмірі 31838.00 грн. з серпня 2016 по 21.01.2017 року». Тобто суддя щось придумав по ходу, але в документів написав усе по іншому. Про що це говорить? Що до іншого позову, \-про допуск до приміще\-ння [PERSON] з мето\-ю вивезення тренажері\-в, суддя Матвійчук ві\-дмовив у позові, хоча\- на попередньому засі\-данні повідомив, що "\-Комплекс-1" повинен в\-іддати тренажери. І н\-авіть навів приклад, \-що коли господарський\- суд переїжджав з Хме\-льницького шосе на ву\-лицю Пирогова, то спо\-чатку було вивезено в\-се майно суду, а вже \-потім сторони підписа\-ли акт прийому переда\-чі. Апіляційна справа теж затягується, то склад суду змінюється, то [PERSON] забув [PERSON] копію документів відправити.»(а.с. 7-9) 06.05.2017р., [PERSON] в соціальній мережі «Facebook» розмістив публікацію, яка має назву «[PERSON], підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус»? (заява про кримінальне правопорушення). Повний текст публікації наступний: «Такі судді та експерти унеможливлюють розвиток малого та середнього бізнесу в націй країні! [PERSON] підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус»? (заява про кримінальне правопорушення) Після довгої перерви відкрився спортклуб [PERSON] за адресою Оводова, 22 (раніше вулиця Козицького). Це 100 метрів від ВЕЖІ, на третьому поверсі [PERSON] зв'язку у приміщенні Укртелекому. Але тренажери, ще з одного спортзалу знаходяться у приміщенні [PERSON] за адресою Фрунзе, 4, які [PERSON] не може забрати». (а.с. 14) В подальшому, 28.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», було розміщено статтю «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?», наступного змісту:. «Мова піде про те, чому університет Україна у Вінниці залишився без власного приміщення або як [PERSON] незаконно привласнив адмінприміщення Хімзаводу, а також про тренажери Максимусу. Багато років назад це було. Університет "Україна" перебераючись з одного орендованого приміщення в інше, нарешті знайшов та придбав у кредит приміщення за адресою Фрунзе-4. Директором університету був [PERSON]. І ось він оформив приміщення та кредит на фірму-прокладку "Комплекс-1". Яким чином це сталося не відомо. Чому власники університету допустили оформлення на прокладку, теж не відомо. Можливо відносини були довірливі. І ось [PERSON] багато років збирав плату за навчання в студентів і платив кредит. А в один прекрасний момент помахав ручкою Університету "Україна". Суди були запеклі, але приміщення більше 10 тис м2 залишилося в його власності.\~ Чому я це пишу запитаєте? Уже 10 місяців [PERSON] не віддає мої тренажери. У судах три позови, справи, "можливо" підкупленими суддями постійно переносяться. Представте уже три судді не можуть винести ухвалу. Наразі назначений четвертий суддя. І це все 10 місяців розглядається в суді першої інстанції. \~Їм здається, що справа надзвичайно важка. Але в дійсності все просто.\~ Поясню по суті. Комплекс-1 вимагає, щоб я зробив поточний ремонт та сплатив пеню за той час, що у них знаходяться мої тренажери. Я за зустрічним позовом вимагаю підписати акт прийому-передачі. Так ось згідно закону та юридичної практики не можливо когось заставити зробити поточний ремонт після закінчення дії договору. Крім того не можливо когось заставити зробити поточний ремонт, у разі, якщо цим приміщенням уже користується наступний орендар (ДонНУ). Крім того не можливо примусити зробити поточний ремонт, якщо цей орендар де-юре є орендарем з травня 2016 року (де-факто з березня 2015 року), а у мене договір закінчився у липні 2016 року. Що до моєї вимоги про підписання акта прийому-передачі, так вони його повинні були підписати обов'язково, при цьому також мали право внести свої зауваження в цей акт. Ну що до пені думаю зрозуміло, про неї взагалі мова не може йти в разі незаконного утримання моєї власності.\~ Щодо мого позову про повернення тренажерів. Згідно закону це моє право власності. І суд зобов'язаний його повернути. Але суддя господарського суду Матвійчук вирішив по-іншому, ну звичайно, що напевно не просто так. У господарському апіляційному суді все тягнеться з лютого місяця. Змінилося три складу суду. У травні, нарешті відбулося перше засідання. Судді знову проявили свою некомпетентність або щось інше їх спонукало до цього. Спочатку залізли у справу, яка знаходиться в суді першої інстанції, яка юридично не має відношення до справи про право власності, а потім, як уже не дивно, відклали справу. Послалися на те, що тут не все зрозуміло та їм потрібно додаткові документи, при цьому вони ще не знали які».\~ 30.05.2017р., відповідачем на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», було розміщено статтю «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?». В подальшому вказана стаття була опублікована в газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23). Текст статті наступний: «СУДДЯ О.\~НЕШИК СПРАВЕДЛИВО ПОВЕРНЕ ТРЕНАЖЕРИ СПОРТИВНОГО [PERSON]? Уже 10 місяців [PERSON] не віддає тренажери спортивного клубу [PERSON]. У судах три позови; справи, за «незрозумілих» причин постійно переносяться суддями. Вже три судді не можуть винести ухвалу. Наразі призначений четвертий суддя О.\~Нешик. Засідання відбудеться 7\~червня о 14.30\~годині. І це все вже 10 місяців розглядається в суді першої інстанції господарського суду міста Вінниці. За фактом написання експертом КНДІСЕ [PERSON] завідома неправдивого висновку зареєстрована кримінальна справа. Суддям «здається», що справа надзвичайно важка. Але в дійсності, з юридичної точки зору, все просто. На відео черговий самовідвід судді господарського суду Матвійчука, що затягнуло справу ще на 1 місяць, як мінімум. Що в дійсності відбувається? Розкриємо юридичну сторону проблеми. Пояснюємо по суті: «Комплекс-1» вимагає, щоб [PERSON] зробив поточний ремонт та сплатив пеню за той час, що у них знаходяться тренажери. Останній за зустрічним позовом вимагає підписати акт прийому-передачі та віддати тренажери. Згідно закону й юридичної практики неможливо когось примусити зробити поточний ремонт після закінчення дії договору. Такого прецеденту в Україні ще не було. Крім того, не можливо когось заставити зробити поточний ремонт у разі, якщо цим приміщенням вже користується наступний орендар (а саме ДонНУ). Також, неможливо примусити зробити поточний ремонт, якщо цей орендар (ДонНУ) де-юре став орендарем раніше, ніж у [PERSON] закінчився договір оренди, а саме з травня 2016 року (де-факто з березня 2015 року), а у [PERSON] договір закінчився в липні 2016 року. Що до вимоги про підписання акта прийому-передачі: за законом повинні були підписати обов'язково, при цьому сторони могли внести свої зауваження в цей акт. Щодо пені: зрозуміло що, про неї взагалі мова не може йти в разі незаконного утримання чужої власності. Щодо ще одного позову [PERSON] про повернення тренажерів, то згідно закону, це \~право власності, яке має бути повернуте. І суд зобов'язаний його дотриматися. Але суддя господарського суду Матвійчук вирішив по-іншому звичайно, що напевно, не просто так. У господарському Апеляційному суді в місті Рівному ця справа тягнеться з лютого. Змінилося три складу суду. В травні, нарешті відбулося перше засідання. Судді знову проявили свою некомпетентність або можливо щось інше їх спонукало до цього: спочатку залізли в іншу справу, яка знаходиться в суді першої інстанції і яка юридично не має відношення до справи про право власності. А потім, як уже не дивно, відклали справу. Послалися на те, що тут не все зрозуміло та їм потрібні додаткові документи. При цьому вони ще не знали, які саме документи їм необхідні. Для довідки розповімо, яким чином [PERSON] привласнив адмінприміщення Хімзаводу та чому університет «Україна» у Вінниці залишився без власного навчального корпусу. Університет "Україна" перебираючись з одного орендованого приміщення в інше, нарешті знайшов, та придбав у кредит приміщення за адресою вул. Фрунзе, 4. Директором університету був [PERSON]. Більшість трудового колективу університету «Україна» вважали що університет придбав приміщення у кредит, а як з'ясувалося згодом [PERSON], використовуючи довірливі відносини з керівником основного університету в Києві, зміг оформити купівлю-продажу приміщення на фірму, засновником якої він\~є сам. [PERSON] багато років збирав плату за навчання в студентів і платив кредит. А в один прекрасний момент помахав ручкою Університету "Україна". Так приміщення більше 10 тис. м.кв. залишилося в його власності.» Відповідач в судовому засіданні не заперечував, що вищевказані статті та публікації розміщені ним [PERSON], а тому в силу частини першої статті 61 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, проаналізувавши зміст вищевказаних публікацій та з урахуванням заявлених позивачем вимог у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, судом встановлено, що на думку позивача недостовірною відносно нього інформацією, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію є: 1) Вислови розміщені 02.04.2017р. року на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу», а саме: - «Про [PERSON] недобр\-озичливці кажуть, що \-зловживаючи посадовим\- становищем, на посад\-і директора університ\-ету "Україна", він зм\-іг присвоїти приміщен\-ня, яке належало унів\-ерситету. Але, якщо факт ма\-в місце, очевидно, що\- це було зроблено не \-без допомоги "найгума\-ннішого" суду».; - «Можливо, саме цими ді\-ями суддя мотивував А\-натолія [PERSON] до\- дачі хабара, давши зрозуміти, що законно \-йому суд не виграти? \-Можливо, щось інше тр\-апилося - невідомо. А\-ле після розмови за п\-озовами "Комлексу-1" \-суддя господарського \-суду [PERSON], схоже\-, вибрав стратегію за\-тягувати справу». 2) Вислови розміщені 06.05.2017р. в соціальній мережі «Facebook» у публікації та зокрема у назві публікації - «[PERSON], підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус»? (заява про кримінальне правопорушення); 3) Вислови розміщені 28.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?», а саме: «Багато років назад це було. Університет "Україна" перебераючись з одного орендованого приміщення в інше, нарешті знайшов та придбав у кредит приміщення за адресою Фрунзе-4. Директором університету був [PERSON]. І ось він оформив приміщення та кредит на фірму-прокладку "Комплекс-1". Яким чином це сталося не відомо. Чому власники університету допустили оформлення на прокладку, теж не відомо. Можливо відносини були довірливі. І ось [PERSON] багато років збирав плату за навчання в студентів і платив кредит. А в один прекрасний момент помахав ручкою Університету "Україна". Суди були запеклі, але приміщення більше 10 тис м2 залишилося в його власності.»\~ 4) Вислови розміщені 30.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?», яка подальшому була опублікована в газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23), а саме: «Для довідки розповімо, яким чином [PERSON] привласнив адмінприміщення Хімзаводу та чому університет «Україна» у Вінниці залишився без власного навчального корпусу. Університет "Україна" перебираючись з одного орендованого приміщення в інше, нарешті знайшов, та придбав у кредит приміщення за адресою вул. Фрунзе, 4. Директором університету був [PERSON]. Більшість трудового колективу університету «Україна» вважали що університет придбав приміщення у кредит, а як з'ясувалося згодом [PERSON], використовуючи довірливі відносини з керівником основного університету в Києві, зміг оформити купівлю-продажу приміщення на фірму, засновником якої він\~є сам. [PERSON] багато років збирав плату за навчання в студентів і платив кредит. А в один прекрасний момент помахав ручкою Університету "Україна". Так приміщення більше 10 тис. м. кв. залишилося в його власності.» Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною першою статті 34 Конституції України закріплено право кожного вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Вказане право закріплено також у статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції є складовою частиною національного законодавства. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Цим конституційним положенням кореспондують приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302) та статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Беручи до уваги зазначені конституційні положення та міжнародні акти, при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації необхідно забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною першою статті 277 ЦК України передбачено, що особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно вищевказаної норми закону, його об'єктивна сторона передбачає одночасну наявність таких складових елементів, як недостовірність поширеної інформації та її направленість на порушення особистих немайнових прав потерпілої особи (негативний зміст). У розумінні вищевказаної норми закону, негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Згідно із частинами четвертою та сьомою статті 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, гідність та честь фізичної особи є недоторканними, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі, а на підставі статті 299 ЦК України - фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації та може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. З наведених норм права вбачається, що позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту. Разом з тим, Пленум Верховного Суду України в пункті 4 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснив, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. У пункті 15 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України також роз'яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому, згідно частиною першою статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Поняття «оціночного судження» викладено в статті 30 Закону України «Про інформацію». Так, оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, головною ознакою того, чи певне висловлювання є оціночним судженням чи фактом, є наявність фактичних даних, на які може таке поняття вказувати, а не тільки наявність визначення такого поняття в законодавстві. Як зазначено вище, відповідачем 02.04.2017р. розміщено на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», публікацію «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу», які містить такі вислови: - «Про [PERSON] недобр\-озичливці кажуть, що \-зловживаючи посадовим\- становищем, на посад\-і директора університ\-ету "Україна", він зм\-іг присвоїти приміщен\-ня, яке належало унів\-ерситету. Але, якщо факт ма\-в місце, очевидно, що\- це було зроблено не \-без допомоги "найгума\-ннішого" суду».; - «Можливо, саме цими ді\-ями суддя мотивував А\-натолія [PERSON] до\- дачі хабара, давши зрозуміти, що законно \-йому суд не виграти? \-Можливо, щось інше тр\-апилося - невідомо. А\-ле після розмови за п\-озовами "Комлексу-1" \-суддя господарського \-суду [PERSON], схоже\-, вибрав стратегію за\-тягувати справу». Аналізуючи вказані вислови суд приходить до висновку, що перша його частина у першому реченні містить інформацію, яка отримана відповідачем зі злів «недоброзичливців», якими, як пояснив відповідач, є викладачі університету «Україна», а другим реченням наявність зазначеної у першому реченні інформації ставиться під сумнів та висловлюється припущення, що якщо такий факт мав місце, то не без допомоги суду. Друга частина висловів, у першому та другому реченні (можливо, саме цими ді\-ями суддя мотивував А\-натолія [PERSON] до\- дачі хабара, давши зрозуміти, що законно \-йому суд не виграти? \-Можливо, щось інше тр\-апилося невідомо) взагалі не вказує на наявність будь-яких фактичних даних, а є лише роздумами та припущенням автора. Таким чином, вислови розміщені 02.04.2017р. року на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Борис Максимчук «програв» суд [PERSON] щодо спортклубу» не містять ознак недостовірної інформації відносно позивача в розумінні статті 277 ЦК України, а є лише припущеннями та роздумами відповідача, тобто його оціночними судженнями. Що стосується висловів розміщених 06.05.2017р. в соціальній мережі «Facebook» у публікації та зокрема у назві публікації - «[PERSON], підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус»? (заява про кримінальне правопорушення) слід зазначити наступне. Згідно з пунктом 4 Резолюції Парламентської асамблеї Ради Європи №1003 від 01.06.1993 року «Заголовки та виклад повідомлень мають відображати сутність представлених фактів і даних якомога точніше». У цьому звязку суд зазначає те, що аналіз заголовку статті, що застосований автором «[PERSON], підкупив експерта КНДІСЕ [PERSON] у справі спортивного клубу «Максимус»? (заява про кримінальне правопорушення)», доцільно проводити після аналізу оціночних суджень, фактів, виразів та повідомлень які містяться власне у змісті статті, та головним критерієм достовірності та негативності буде встановлення (або не встановлення) судом відповідності заголовку статті суті висвітлених у ній обставин, фактів та подій. Однак, дослідивши роздруківку публікації розміщеної 06.05.2017р. в соціальній мережі «Facebook», судом встановлено, що фактично заголовок публікації ще раз продубльований у самій публікації, при цьому як у заголовку, так і в тексті публікації в кінці речення міститься знак запитання, що свідчить не про наявність фактичних даних про підкуп експерта, а оціночне судження відповідача. Крім того, суд звертає увагу на те, що вважаючи недостовірним висновок експерта Вінницького відділення КНІСЕ [PERSON] №460/17-21 від 21.03.2017р. ФОП [PERSON] звернувся до Вінницького відділу поліції з заявою про кримінальне правопорушення в порядку ст. 214 КПК України. З повідомлення Вінницького відділу поліції №М-946/200/2017 від 08.06.2017р. вбачається, що подана вищевказана заява за фактом написання експертом неправдивого висновку прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за №12017020010002161. Попередня кваліфікація правопорушення ч. 1 ст. 384 КК України. Розпочато досудове розслідування. Таким чином, зазначений у заголовку та тексті публікації вислів про заяву про кримінальне правопорушення не є недостовірною інформацію, оскільки факт написання такої заяви підтверджується матеріалами справи. Вислови ж розміщені 28.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Що робити з суддями? Як займатись бізнесом? Як вижити в Україні?», а також розміщені 30.05.2017р. на сайті «20 хвилин», ТОВ «ВИДАВНИЦТВО «РІА» (адміністратор домену 20 minut.ua), у рубриці «Новини від читачів», у статті «Суддя Нешик справедливо поверне тренажери спортивному клубу [PERSON]?», яка подальшому була опублікована в газеті «RIA» за №23 від 7 червня 2017 року (сторінка 23), стосуються одних і тих же подій та обставин, які також не можна віднести до інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як уже зазначалося, відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. В пункті 19 наведеної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року №1, розяснено судам, що відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Таким чином, оскільки думки, переконання та критична оцінка певних фактів і недоліків не є предметом судового захисту, в частині позовних вимог щодо визнання вище переліченої інформації недостовірною та зобовязання її спростувати, слід відмовити. Також суд вважає за доцільне зазначити, що якщо позивач вважає, що оціночні судження або думки, поширені відповідачем в досліджуваних статтях та публікаціях принижують його гідність, честь чи ділову репутацію, він вправі скористатися наданим йому частиною першою статті 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Отже, оскільки позивачем не доведено порушення своїх прав відповідачем, відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданим споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Однак, будь-яких належних і допустимих доказів на підтвердження факту спричинення позивачу моральної шкоди, а також доказів на підтвердження причинного зв'язку між шкодою та розміщеними відповідачем публікаціями, позивачем не надано. Згідно з частиною першою статті 3, статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 10, 60 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Однак, позивачем всупереч вказаним вимогам, не підтверджено доказами факт заподіяння йому моральної шкоди, і не наведено інших підстав для задоволення позовних вимог. На підставі викладеного, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Згідно з частиною четвертою статті 88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Позивач при зверненні до суду судового збору не сплачував, оскільки звільнений від його сплати, при цьому матеріали справи не містять доказів понесення відповідачем судових витрат, а тому відсутні підстави для їх відшкодування. Крім того, оскільки у задволенні позову відмовлено, то з урахуванням положень статті 88 ЦПК України, відсутні підстави для відшкодуванню позивачу витрат на правову допомогу. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed