Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - [PERSON] звернувся в суд з позовом до Туристично-імміграційного інфоцентру «Ванкувер» про розірвання договору від 29.07.2014 року та стягнення 17 174,00 грн. сплачених коштів, посилаючись на те, що 29.07.2014 року між позивачем та відповідачем Туристично-імміграційним інфоцентром «Ванкувер» в особі СПД [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого відповідач зобов"язався надати позивачу послуги з оформлення документів та подання їх на розгляд відповідних служб провінції Саскачеван чи Альберти з метою отримання LMO (Labour Market Opinion). При оформленні вказаного договору позивачем було сплачено 1362,00 грн. за відкриття справи по виїзду в Канаду та 15812,00 грн. за сам договір. Оплата позивачем здійснювалася в доларах США, а квитанції відповідач видавав в національній валюті - в гривнях. Тобто, позивач свої зобов`язання у відповідності до укладеного договору виконав. На вимогу позивача виконати свої зобов`язання, директор [PERSON] не реагує. Згідно п.2.3.5 Клієнт, тобто позивач [PERSON] , має право в будь-який момент отримати інформацію про хід виконання предмету даного договору. П.6.9 договору відповідач зобов"язався, що у разі, якщо протягом 45 тижнів після його підписання "Агенством" не буде представлено LMO (Labour Market Opinion), "Агенство" зобов`язується повернути авансовий платіж "Клієнта". Оскільки, відповідачем умови договору не виконані, позивач просив розірвати вказаний договір та стягнути з відповідача 17174,00 грн. сплачених коштів. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 18.10.2018 року по справі за позовом [PERSON] до Туристично-імміграційного інфоцентру «Ванкувер» про розірвання договору від 29.07.2014 року та стягнення 17 174,00 грн. сплачених коштів, позов [PERSON] - задоволено. Договір від 29.07.2014 року, укладений між компанією "Туристично-імміграційний інфоцентр "Ванкувер" СПД [PERSON] і [PERSON] , ідентифікаційний номер - невідомий, проживаючого за адресою: [ADDRESS] - розірвано. Стягнуто з Туристично-імміграціного інфоцентру "Ванкувер" СПД [PERSON] ( [ADDRESS] , код ЄДРПОУ [NUMBER] , МФО 321767, р/р [NUMBER] ПАТ "ВТБ Банк", м.Київ) в користь [PERSON] , ідентифікаційний номер - невідомий, проживаючого за адресою: [ADDRESS] - 17 174 (сімнадцять тисяч сто сімдесят чотири) грн. 00 коп. заборгованості за невиконання договору про надання послуг від 29.07.2014 року (а.с.79-80). Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 24.09.2019 року рішення Івано-Франківського міського суду від 18.10.2018 року - скасовано (а.с.109-110). 07.11.2019 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву в якому зазначає, що між сторонами дійсно було укладено договір від 29.07.2014р., за яким [PERSON] зобов`язався надавати послуги з оформлення документів та подання їх на розгляд до відповідних служб провінції Саскавенчи чи Альберти з метою отримання LМО. Ним було виконано всі взяті на себе зобов`язання згідно Договору, а саме він оформив документи позивачу та подав їх на розгляд до відповідних служб провінції Саскачеван чи Альберти з метою отримання позивачем LМО. П. 6.4. Договору передбачено, що Агенство (тобто Відповідач) не несе відповідальності за вирішення державних служб Канади, в тому числі іміграційних або митних властей. Тому Агентство не несе відповідальності перед позивачем за негативне рішення Канадських іміграційних властей щодо відкриття позивачу візи. Кошти 1340 дол. США або 17174,00 грн., які вніс позивач, були витрачені на підготовку пакету документів клієнта, переклади, завірення, які були подані у служби провінції Саскавенчи чи Альберти . Відповідно до п. 3.1.1 Договору 1340 дол.США або 17174.00 грн.. сплачених позивачем як авансовий платіж, не підлягають поверненню, незалежно від рішення імміграційних служб Канади - позитивного або негативного. Позивачем не наведено в позовній заяві і не надано суду ні одного доказу щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо договору від 29.07.2014 року або істотного порушення мною договору, тому просить у задоволенні позову відмовити (а.с.125-130). Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.144) Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позицію, що викладена у відзиві підтримав, просив у позові відмовити (а.с.161) Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов договору. Статтею 901 Цивільного Кодексу України визначено зміст договору про надання послуг. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Судом встановлено, що 29.07.2014 року між компанією "Туристично-імміграційний інфоцентр "Ванкувер" СПД [PERSON] і громадянином [PERSON] було укладено Договір, згідно якого Агенство зобов"язується надати Клієнту послуги з оформлення документів та подання їх на розгляд до відповідних служб провінції Саскачеван чи Альберти з метою отримання LMO (Labour Market Opinion) (п.1). Відповідно до п.3.1. Вартість послуг по предмету даного договору складає 6.340 USD, яка оплачується поетапно, в кілька прийомів: Клієнт оплачує при підписанні даного договору в якості авансового платежу 1 340 USD, в гривневому еквіваленті, які використовуються на підготовку пакету документів клієнта, переклади, завірення та являються внеском, що не підлягає поверненню незалежно від рішення імміграційних служб Канади; сума 5 000 USD,в гривневому еквіваленті, Клієнт оплачує протягом 10 робочих днів після офіційного повідомлення про отримання візи в Канаду. Договір набуває чинності після його підписання обома сторонами і сплати Клієнтом авансового платежу в сумі 1 340 USD і діє до виконання предмету даного договору (п.4). Згідо до п.3.1.1. Договору клієнт оплачує при підписанні даного договору в якості авансового платежу 1340 доларів США, в гривневому аквіваленті, які використовуються на підготовку пакету документів клієнта, переклади, завірення та являються внеском, що не підлягає поверненню незалежно від рішення імміграційних служб Канади (а.с.8-11). Згідно квитанцій до прибуткового касового ордера №00869 від 29.07.2014 року та №00809 від 25.07.2014 року позивач сплатив 15812,00 грн. та 1362,00 грн. відповідно, що на загальну суму 17174 грн. 00 коп. авансового платежу (а.с.12). Отже, договір про надання послуг набув чинності 29.07.2014 року. Відповідно до ст.42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст.2 Закону України «Про захист прав споживачів» законодавство про захист прав споживачів складається з цього Закону, Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та інших нормативно-правових актів, що містять положення про захист прав споживачів. Згідно з п.22 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст.6 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Частиною 1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Згідно ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. Відповідно до ст.4 ЦПК України та ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Міжнародними актами, зокрема, Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" констатовано, що споживачі здебільшого знаходяться в нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти, купівельної спроможності та виходячи з важливості сприяння справедливому, рівноправному та усталеному економічному і соціальному розвитку, сформульовано керівні принципи для захисту інтересів споживачів, серед яких визначено сприяння у боротьбі зі шкідливою діловою практикою підприємств, яка негативно відбивається на споживачах. Хартією захисту споживачів, ухваленою 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, передбачено, що надання товарів чи послуг не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, оскільки споживачу під час укладення договору об"єктивно бракує знань для здійснення правильного вибору послуг із запропонованих на ринку та оцінки укладеного договору. Отже, вказаними міжнародними правовими актами передбачено, що споживач перебуває у нерівних умовах порівняно із виконавцем послуг, а тому саме на відповідача покладено обов`язок по доведенню факту належного виконання ним взятих на себе зобов`язань та по спростуванню вимог споживача. При цьому, хоча Хартія захисту споживачів, ухвалена 25 сесією консультативної асамблеї Европейського союзу у 1973 році за № 543, і не ратифікована Україною, проте її положення враховуються у нормотворчій діяльності та в судовій практиці (в рішенні від 28 серпня 2017 року апеляційний суд Донецької області при розгляді справи №227/277/17, звертав увагу на рішення Конституцій\-ного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011). В наведеному рішенні Конституцій\-ного Суду України зазначалось, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України ( 254к/96-ВР ) має найвищу юридичну силу;закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України ( 254к/96-ВР ) і повинні відповідати їй (частини перша, друга статті 8 Основного Закону України) ( 254к/96-ВР ); Конституційний Суд Укра\-їни бере до уваги також положення актів міжнародного права. Так, у пунктах 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року N 39/248 ( 995_903 ) зазначено такі цілі: сприяти країнам у встановленні або подальшому забезпеченні належного захисту свого населення як споживачів; сприяти створенню структур виробництва і розподілу, здатних задовольняти потреби і запити споживачів; заохочувати високий рівень етичних норм поведінки тих, хто пов`язаний з виробництвом і розподілом товарів та послуг для споживачів; сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою всіх підприємств на національному і міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах; заохочувати створення ринкових умов, що надають споживачам більший вибір при нижчих цінах. При цьому уряди повинні розробляти, укріплювати та продовжувати активну політику захисту інтересів споживачів. Хартією захисту споживачів, схваленою Резолю\-цією від 17 травня 1973 року N 543, пе\-редбачається, що надання товарів чи по\-слуг, у тому числі у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача. Разом з тим, п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» вбачається, що позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст.175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів», а також надати допустимі та належні докази підтвердження фактів порушень виконавцем таких правовідносин, що призвело до неналежного виконання взятих зобов`язань та понесених збитків. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Однак, згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Відповідно до положень ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика, зокрема, включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману (п.2) ч.1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п.1, п.3, п.6 ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. Зобов`язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, відповідно до положень якої зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Позивач як на підставу своїх вимог, посилається на те, що сплатив кошти за відкриття справи по виїзду до Канади та підписання договору, а не за саме надання послуг з оформлення документів та подачі їх у відповідні служби. Вважає, що діяльність "Агенства" з оформлення документів та їх подання є такою, що вводить в оману споживача. Однак, як вбачається з Договору від 29.07.2014 року укладеного між компанією "Туристично-імміграційний інфоцентр "Ванкувер" СПД [PERSON] і громадянином [PERSON] , предметом даного договору є послуги з оформлення документів та подання їх на розгляд до відповідних служб провінції Саскачеван чи Альберти з метою отримання LMO. Крім того, п.6.4. Договору передбачено, що Агенство не несе відповідальності за вирішення державних служб Канади, в тому числі іміграційних або митних властей. Положення договору не містять зобов`язань чи обіцянок Агенства про те, що позивач отримає в будь-якому випадку позитивне рішення Канадських імміграційних служб щодо відкриттю позивачу візи. Підпис у договорі позивача свідчить про те, що позивачу було відомо про даний факт. Тому в діях Агенства не вбачається порушення ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо введення в оману позивача. Частиною 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Враховуючи вищезазначене, а також те, що позивачем не надано достатніх та достовірних доказів на обґрунтування позовних вимог, не доведено обставини на які він посилається, не надано доказів щодо невиконання або неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо договору від 29.07.2014 року або істотного порушення договору, а тому у суду відсутні достатні правові підстави для задоволення вимог позову щодо розірвання договору від 29.07.2014 року та стягнення коштів в сумі 17 174,00 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 203, 509, 611, 638, 651, 901 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 10, 12, 77-81 ЦПК України,

Outcome: dismissed