Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-14 00:00:00

07 червня 2018 року представник позивача звернулася до Роздільнського районного суду Одеської області з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, мотивуючи вимоги тим, що 04.03.2016 року після виклику [PERSON] в Приморський районний суд м.Одеси їй стало відомо про існування договору позики між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого нібито [PERSON] отримала від відповідача грошові кошти в розмірі 180 000 дол. США під 4% в місяць з терміном повернення 20.05.2013 року. Також відповідно до вказаного договору 20.02.2013 року був складений Акт приймання F передачі, який є невідємною частиною договору позики від 20.02.2013 року, за яким [PERSON] начебто передав, а [PERSON] прийняла вказані грошові кошти. Проте 20.02.2013 року позивач [PERSON] жодного договору позики грошових коштів, додатків до договору та акту приймання F передачі не підписувала, коштів за даним договором не отримувала, інших осіб на підписання договору не уповноважувала; також оспорювала дотримання письмової форми договору та свого вільного воявиявлення. Вказувала, що в спірному договорі позики та в Акті приймання F передачі відсутній її підпис, в реквізитах сторін в графі «Позичальник» зазначено «[PERSON]О.» прописом та проставлено печатку ТОВ «Альфа F Аркадія», що зумовлює його недійсність. Визначеня договору позики недійсним позивач також підтверджує Висновком F 139 в почеркознавчому дослідженні підписів та почерку [PERSON] складеного 04.06.2018 року експертом Одеської філії Київської незалежної судово F експертної установи [PERSON]. На підставі викладеного позивач просить суд визнати договір позики від 20.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати. 21 червня 2018 року позовна заява [PERSON] була залишена без руху у звFязку з несплатою позивачем судового збору та був наданий строк для усунення зазначених недоліків.(а.с.30). 27.06.2018 року ухвалою суду провадження по справі було відкрито в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 26.07.2018 року.(а.с.39). Не погодившись з ухвалою судді від 27.06.2018 року про відкриття провадження по справі відповідач [PERSON] оскаржив її до Апеляційного суду Одеської області з вимогою про її скасування.(а.с.69-75). Скарга [PERSON] перебувала в провадженні Апеляційного суду Одеської області з 07.08.2018 року по 22.11.2018 року.(а.с.85-123). Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22.11.2018 року апеляційна скарга [PERSON] була залишена без задоволення, ухвала Роздільнянського районного суду від 27.06.2018 року залишена без змін (а.с. 124, 125-126). Незважаючи на відсутність вказаної справи в провадженні Роздільнянського районного суду та знаходження справи на розгляді апеляційного суду Одеської області 26.07.2018 року до Роздільнянського районного суду для участі в підготовчому судовому засіданні зFявилися представники позивача [PERSON]. [PERSON] І-М. М. та [PERSON], (а.с.135), однак підготовче судове засідання не відбулося у звFязку з перебуванням головуючого судді по справі [PERSON] згідно Наказу голови суду від 11.06.20118 року F 10-вс у відпустці з 02 по 31.07.2018 року.(а.с.140). 14.12.2018 року вказана цивільна справа надійшла на адресу Роздільнянського районного суду для продовження розгляду (а.с. 141). 15.01.2019 року на адресу суду електронною поштою надішла заява представника позивача [PERSON] про відкладення слухання підготовчого судового засідання, призначеного на 15.01.2019 року в звFязку з поважною причиною, а саме участю в іншому судовому процессі поза межами м. Роздільна.(а.с.150-153). 15.01.2019 року відповідачем [PERSON] до суду надісланий відзив на позовну заяву, відповідно до якого він заперечує проти позову у повному обсязі, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Згідно вказаного відзиву зазначає, що твердження викладені у позовній заяві Тал. С.О. є недоведеними та такими, що не відповідають дійсності. Так, 20.02.2013 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, у відповідності до вказаного договору [PERSON] отримала грошову суму в розмірі 180 000 доларів США, які зобовFязалася повернути у строк до 20.05.2013 року або упродовж 30 днів з дня предFявлення ним вимоги про повернення позики. Також тогож дня між ними було укладено акт прийому передачі, згідно якого він передав а позивач отримала зазначену суму. Тому твердження позивача про те, що на договорі позики та на акті прийому передачі відсутній її підпис та порушено принцип вільного волевиявлення не знаходить свого підтвердження. Зазначає, що позивач вказує, що доказом того, що підписи в договорі позики та акту прийому передачі їй не належить підтверджується висновком F 0139 від 04.06.2018 року про почеркознавче дослідження підпису та почерку [PERSON], але з даного висновку вбачається, що вищевказане дослідження проводилося на підставі наданих [PERSON] ксерокопій спірного договору позики та акту прийому передачі, адже оригінал зберігається у нього; зазначає, що експертне дослідження проведено з порушення всіх норм та порядку, тому до уваги судом прийнято бути не може. Оскільки [PERSON] не повернула йому суму позики, він змушений був звернутися до суду за захистом своїх порушених прав та 20.09.2017 року Приморським районним судом м. Одеси було прийнято рішення по справі F 522/3023/16 за його позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики, яким позов задоволено частково: з [PERSON] було стягнуто 17 204 203,90грн. Під час розгляду вищезазначеної справи клопотань зі сторони позивача та її представника про проведення почеркознавчої експертизи на той час не заявлялося, а суд дослідивши оригінали договору позики та акту приймання передачі дійшли до висновку про недоведеність [PERSON], що підписи наявні в документах поставлені не її рукою та те що вона ніяких грошей не отримувала. Крім того, позивач зазначає про те, що вважає договір позики, укладений між ним та нею, підробленим, при цьому жодним чином не обґрунтовує таку думку та не роз'яснює, що вона має на увазі під таким визначенням, оскільки під підробленням документа розуміється як повне виготовлення сфальсифікованого документа, так і часткову фальсифікацію змісту справжнього документа. Отже позовна заява не містить жодного обґрунтування заявлених позовних вимог, обставин та правових підстав позову; тому просив в задоволенні позову відмовити (а.с. 154-161). 15.01.2019 року підготовче судлве засідання слуханням не відбулося, справа відкладена на 20.02.2019 року, про що сторони були сповіщені належним чином.(а.с.170-174). 20.02.2019 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] до суду електронною поштою надійшла заява відповідно до якої він просить у звFязку з його участю в іншому судовому процессі в м. Дніпро, (що підтвердив відповідними документами), підготовче судове засідання слуханням відкласти (а.с.175-178). 20.02.2019 року підготовче судове засідання слуханням не відбулося, справа відкладена на 19.03.2019 року про що сторони були сповіщені належним чином.(а.с.179-186). 19.03.2019 року на адресу суду електронною поштою надійшло клопотання представника позивача [PERSON] відповідно до якого він заперечував проти долучення до матеріалів справи відзову на позовну заяву відповідача [PERSON], просив закрити підготовче судове засідання та призначити справу до розгляду по суті, судове засіданя провести за його відсутністю та відсутністю позивача.(а.с.187). Того ж дня на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про залишення позову без розгляду.(а.с.188). Ухвалою суду від 19 березня 2019 року строки розгляду підготовчого судового засідання були подовженими, підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті на 15.04.2019 року, про що сторони були сповіщені належним чином. (а.с.190-197). 12.04.2019 року на адресу суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] відповідно до якого він просить суд судове засідання провести за його відсутністю, у задовленні позовних виог відмовити у повному обсязі.(а.с.198-199). 15.04.2019 року на адресу суду електронною поштою надійшла заява представника позивача [PERSON] про відкладення судового розгляду на іншу дату у звFязку з його занятістю в іншому судовому процесі в м.Одесі.(а.с.200). 15.04.2019 року судове засідання слухання не відбулося, справа була відкладена на 15.05.2019 року, про що сторони були сповіщені належним чином.(а.с.202-204). 15.05.2019 року в судове засідання представники позивача [PERSON] - [PERSON] І-М. М. та [PERSON], які жодного разу до цього до суду не з`являлися, також в судове засідання не з`явилися, при цьому до суду від представника позивача - [PERSON] подана заява, якою він підтримав доводи свого довірителя, наполягав на їх задоволенні, та розгляд справи просив провести у його відсутність та у відсутність його довірителя, позивача по справі (а.с.205). Відповідач про дату та місце проведення судового засідання повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, у судове засідання не прибув. Також раніше подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Тому суд вважає, що у справі достатньо доказів для вирішення справі по суті за відсутності сторін по справі. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.02.2013 року між [PERSON], як позикодавцем, та [PERSON], як позичальником, було укладено Договір позики, згідно пункту першого якого позикодавець передає, а позичальник приймає грошові кошти у розмірі 180 000,00 доларів США, що еквівалентно 1 441 800,00 гривень по курсу НБУ на день підписання договору зі сплатою 4 % щомісячно, зі строком повернення до 20.05.2013 року або до пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення боргу, а позичальник зобов'язується повернути обумовлену суму в місці укладення цього договору в установлений строк протягом 30 днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про повернення боргу. Згідно п.4 Договору в підтвердження укладення Договору та його умов сторони складають акт приймання-передавання грошових коштів, що посвідчує передачу позикодавцем позичальнику грошову суму, яка обумовлена в п.1 цього Договору. (а.с.8-9). У відповідності до Акту прийму-передачі до договору займу від 20.02.2013 року було посвідчено передачу позикодавцем позичальнику грошову суму, яка обумовлена в п.1 цього Договору (а.с. 10). В підтвердження укладення Договору та отримання грошових коштів суду не було надано оригнали Договору позики від 20.02.2013 року та Акту приймання-передачі грошових коштів від 20.02.2013 року. При цьому доказів щодо виконання боргових зобов'язань за Договором позичальником [PERSON] відповідачкою та її представником також суду не надано. Статтями 12,81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Позивач підставою для визнання договору позики недійсним вказує на фіктивність, а саме на те, що вищезазначений договір був укладений без її участі, про вісутність її підпису на договорі позики та акті приймання передачі, що свідчать про відсутність юридичного факту укладення договору позики від 20.02.2003 року та виникнення прав і обовFязків у неї за даним договором. Крім того, проставлення печатки ТОВ «Альфа F Аркадія», де вона на період підписання договору працювала не є належним підтвердженням того, що договір позики укладений саме нею та в її інтересах. На обґрунтування вказаних вимог позивач посилається на висновок почеркознавчого дослідження, проведеного на її замовлення. У відповідності до вказаного висновку F 0139 від 04.06.2018 року експерта Одеської філії Київської незалежної судово F експертної установи [PERSON] почеркознавчого дослідження підписів та почерку [PERSON] досліджувані рукописні записи, якими заповнено графи електрофотокопій Договора позики від 20.02.2013 року та Акта приймання F передачі до нього та підписи від імені [PERSON] (записи: «[PERSON]А.»), зображення яких міститься в графі: «Заемщик» електрофотокопії Договора позики від 20.02.2013 року та Акта приймання F передачі до нього, виконані однією особою. Рукописні записи, якими заповнено графи електрофотокопій Договора позики від 20.02.2013 року та Акта приймання F передачі до нього та підписи від імені [PERSON] (записи: «[PERSON]А.»), зображення яких міститься в графі: «Заемщик» електрофотокопії Договора позики від 20.02.2013 року та Акта приймання F передачі до нього виконані не [PERSON], а іншою особою.(а.с. 11- 22). Згідно ч. 1ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України правочин є недійсним у разі недодержання сторонами при його укладанні вимог, що встановлені законом. Крім того, законом встановлено конкретні випадки, при настанні яких правочин може бути визнаний недійсним у судовому порядку. Цивільним Кодексом передбачено вичерпний перелік підстав, за наявності яких угода може бути визнана недійсною. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України F 9 від 6 листопада 2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (надалі Пленуму) роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. З аналізу викладених норм права, а також роз'яснення Пленуму випливає, що позивач, який звернувся з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. [PERSON] ж правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своїх ухвалі від 03 червня 2015 року у справі F6-4806св15. Таким чином, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Крім того, в своїй постанові від 21 січня 2015 року (справа F6-197цс14) Верховний Суд України зазначив, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований, як фіктивний. При цьому, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до абзацу 2 частини 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Судом встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20.09.2017 року про стягнення заборгованості за договором позики (справа 522/3023/16, провадження F 2/522/4780/17) позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 17 204 203,90грн. та судовий збір в розмірі 6 890,00 грн Вказане рішення суду не набрало законної сила та зупинено Одеським апеляційним судом до розгляду вказаної цивільної справи (а.с. 158-161). Обґрунтовуючи вимоги позивача, представник [PERSON] наполягав, що [PERSON] вказані оспорювані документи не підписувала та коштів у розмірі, який вказаний у спірному правочині не отримувала, однак належними та допустимими доказами це не підтвердив, клопотань про витребування оригіналів документів та призначення судової експертизи [PERSON] не заявляв, а за приписами частини четвертої статті 12 ЦПК України (змагальність сторін) кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Але, суд вважає, що висновок F 0139 в почеркознавчому дослідженні підписів та почерку [PERSON] складеного 04.06.2018 року експертом Одеської філії Київської незалежної судово F експертної установи [PERSON] є не належним та недопустимим доказом по справі з огляду на наступне. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частинами 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Але, сили докази набувають тільки у рамках призначеної судової експертизи, порядок призначення якої та процедура проведення визначаються відповідно до ЦПК України та чинного законодавства України про проведення судових експертиз (ст. 106 ЦПК України), зокрема Законом України "Про судову експертизу" від 25.02.94 р. N 4038-XII та Наказом Міністерства юстиції України від 08.10.98 р. F 53/5. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України F 5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду", висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу", і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі, коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Долучена до позовної заяви копія висновку експерта не підтверджує позовні вимоги та підлягає відхиленню судом через наступне. Відповідно до п. 1 Розділу 1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 08.10.98 F 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 26.12.2012 F 1950/5) основним завданням почеркознавчої експертизи є ідентифікація виконавця рукописного тексту, обмежених за обсягом рукописних записів (літерних та цифрових) і підпису. Такою експертизою вирішуються і деякі неідентифікаційні завдання (установлення факту виконання рукописного тексту під впливом будь-яких факторів, що заважають (природних: хворобливий стан, хронічні захворювання, вікові зміни; тимчасових зовнішніх: незвичне тримання засобу для писання, незвична поза, обмеження зорового контролю тощо; тимчасових внутрішніх: алкогольне сп'яніння, фармакологічні, наркотичні засоби тощо; штучних: викривлення письма зміненими рухами); визначення статі виконавця, а також належності його до певної групи за віком тощо). Об'єктом почеркознавчої експертизи є почерковий матеріал, в якому відображені ознаки почерку певної особи у тому обсязі, в якому їх можна виявити для вирішення поставлених завдань. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Для проведення досліджень орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), повинен (на) надати експерту вільні, умовно-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Вільними зразками є рукописні тексти, рукописні записи (літерні та цифрові), підписи, достовірно виконані певною особою до відкриття кримінального провадження, провадження у справах про адміністративні правопорушення, цивільних, адміністративних чи господарських справах і не пов'язані з їх обставинами; умовно-вільними є зразки почерку та (або) підпису, виконані певною особою до відкриття провадження у справі, але пов'язані з обставинами цієї справи або виконані після відкриття провадження у справі та є як пов'язаними зі справою, так і не пов'язаними з її обставинами; експериментальні зразки почерку та (або) підпису, що виконані за завданням органу (особи), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), у зв'язку з призначенням такої експертизи. У документі, що є підставою для проведення експертизи, орган (особа), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), зобов'язаний (зобов'язана) зазначити документи, у яких містяться вільні, умовно-вільні зразки почерку та (або) підпису особи. У разі неможливості пред'явити зазначені зразки (смерть виконавця, від'їзд тощо) як зразки слід надавати документи або інші папери, на яких рукописні тексти (підписи) достовірно виконані особою, щодо якої ставиться питання з ідентифікації її як виконавця досліджуваного рукопису (наприклад, заяву про отримання паспорта (форма F 1), паспорт, різного роду посвідчення, на яких є власноручний підпис, тощо). Вільні зразки по змозі повинні відповідати об'єкту, який досліджується, за часом виконання, за видом матеріалів письма (папір, олівець, кулькова ручка тощо), за формою документа (накладні, відомості тощо), за його змістом та цільовим призначенням. Крім того, відповідно до п. 4.14 Розділу IV "Організація проведення експертиз (досліджень) та оформлення їх результатів" Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України N 53/5 від 8 жовтня 1998 року (зі змінами та доповненнями), висновок експерта повинен містити попередження експерта про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивого висновку за ст. 384КК України. Як вбачається з висновку почеркознавчої експертизи F 0139 від 04.06.2018 року почеркознавча експертиза була проведена Одеською філією Київської незалежної судово-експертної установи за заявою представника позивача [PERSON] (а.с. 11-22). Проведення експертизи вказана установа доручила експерту-криміналісту [PERSON], яка має вищу юридичну освіту, кваліфікацію юриста, експерта-криміналіста з правом проведення криміналістичних видів судових експертиз (підтверджено ЕКК МВС України 06.10.2008, ЕКК КНД1СЕ МЮ України 30.03.2011 року, спеціальності 1.1. - дослідження почерку і підписів, 2.1. дослідження реквізитів документів, 2.3 - дослідження друкарських форм та інших засобів виготовлення документів). Так, відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. Відповідно до пункту 1.2 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженоїнаказом Міністерства юстиції України N 53/5 від 08.10.98, почеркознавча експертиза с підвидом криміналістичної експертизи. Згідно з частиною третьою статті 7 Закону України "Про судову експертизу" виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов'язана з проведенням криміналістичних експертиз. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України "Про судову експертизу" до державних спеціалізованих установ належать: науково-дослідні установи судових експертиз Міністерства юстиції України. Водночас, почеркознавча експертиза проведена Одеською філією Товариства з обмеженою відповідальністю "Київська незалежна судово-експертна установа", яке не належить до державних спеціалізованих експертних установ, що здійснюють судово-експертну діяльність та не наділено повноваженнями на проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України "Про експертизу" встановлює, що атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України. Судовими експертами державних спеціалізованих установ можуть бути фахівці, які мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності (ч. 2 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу"). Частина 3 ст. 10 Закону України "Про судову експертизу" передбачає, що "до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони...". Таким чином, почеркознавча експертиза може проводитись виключно працівниками державних спеціалізованих установ, які мають кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності, та інформація про яких внесена до Реєстру атестованих судових експертів. Згідно з п. 2 Порядку ведення державного реєстру атестованих судових експертів, який затвердженийнаказом Міністерства юстиції України від 29.03.2012 р. F 492/5, реєстр - це офіційна електронна база даних, що ведеться з метою створення інформаційного фонду про осіб, які отримали в порядку, передбаченому Законом України "Про судову експертизу", кваліфікацію судового експерта. Відповідно до відомостей Реєстру атестованих судових експертів, що розміщені на сайті Міністерства юстиції України, станом на день проведення почеркознавчої експертизи за заявою позивача, дані про вказаного судового експерта відсутні, експерт [PERSON] не внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. Крім того, як вбачається з Висновку вказаної експертизи експерт проводила експертизу підпису позивача у договорі та Акту на підставі його електрофотокопії, що є порушенням вимог п. 3.5 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, якими передбачається проведення почеркознавчих досліджень за оригіналами документів. Так, відповідно до п. 3.5. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень коли об'єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об'єкта (крім об'єктів почеркознавчих досліджень), його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз. Для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів (п. 1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень). Тобто, з вказаного висновку експерта вбачається, що вказане дослідження не відповідає вимогам Закону, оскільки експертиза проведена не уповноваженою установою; експерт, який його проводив, не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок; вказаний експерт не є атестованою, не має право на проведення досліджень з питань криміналістики та не внесена до реєстру; окрім того експертиза проведена не за оригіналами документів. Отже, вищенаведені встановлені судом факти, дають суду підстави дійти до висновку про недопустимість наданого письмового доказу та неможливість його врахування на кристь позивача при винесенні рішення у даній справі. У відповідності до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. З урахуванням зазначеного, зважаючи на порушення, що допущені при проведенні експертизи, суд відхиляє як доказ висновок експерта F 0139 від 04.06.2018р. Обов'язок доказування непідписання спірних документів покладений на позивача, яка будь-яких клопотань про витребування оригіналів документів та призначення судової-почеркознавчої експертизи у судовому засіданні не заявляла, а тому належним доказом не довіла заявлені позовні вимоги. На обґрунтування позовним вимог суду більш жодного доказу надано не було. При цьому суд вважає також безпідставними доводи позивача про те що вона не володіла необхідним обсягом цивільної дієздатності та була не дотримана письмова форма договору, оскільки пр визнанні правочину недійсним вказані вимоги разом з оспорюванням підпису є взаємовиклними та в будь-якому випадку під час судового розгляду не підтвердженими. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається представник позивача як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору позики від 20.09.2003 року та Акту не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч.4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Оскільки рішення ухвалюється не на користь позивача, останнім судовий збір сплачений при зверненні до суду, тому вказане питання не підлягає вирішенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed