Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-20 00:00:00

12.04.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 24.09.2012 року по 23.06.2014 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] Від даного шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося і рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.06.2014 року шлюб між ними розірвано. Тривалий час відповідач безпідставно забув про дитину, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не надає їй будь-якого матеріального утримання, не приймає участі у її вихованні, навчанні та не цікавиться життям сина, який знаходиться на її утриманні. Аліменти, які стягуються з відповідача на її користь на сина в сумі 450 гривень відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.03.2013 року, відповідач не сплачує, в зв'язку з чим станом на 23.02.2017 року виникла заборгованість по аліментах в сумі 20169,89 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, просили позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Відповідач [PERSON] на виклик суду повторно не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення йому судових повісток (а.с.32,35), про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутності не надходило. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - спеціаліст служби у справах дітей Шаргородської райдержадміністрації [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов [PERSON], вважає за необхідне, в інтересах малолітнього [PERSON], позбавити [PERSON] батьківських прав, оскільки він ухиляється від виховання і утримання сина, не цікавиться його життям та здоров'ям, не спілкується з ним, матеріальної допомоги на його утримання не надає. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 03.06.2014 року розірвано. Після розірвання шлюбу позивачу відновлено дошлюбне прізвище "[PERSON]" (а.с.8). Від спільного проживання сторін даного цивільно - правового спору в зареєстрованому шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження Серія [NUMBER], виданого Писарівською сільською радою Шаргородського району Вінницької області 21.02.2013 року (а.с. 5). Батько малолітньої дитини [PERSON] - [PERSON] вихованням сина не займається, залишив його, матеріально не допомагає, життям та здоров'ям сина не цікавиться, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, що свідчить про його ухилення від виконання батьківських обов'язків. Дитина, маючи батька, фактично позбавлена батьківського піклування внаслідок свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками. Дитина [PERSON] проживає з матір'ю [PERSON], відвідує дошкільний навчальний заклад Писарівського НВК. Відповідно до характеристики, наданої директором Писарівського НВК 16.02.2017 року дитина відвідує заклад з трьох років, проявляє цікавість до занять, бере участь у святах та розвагах, завжди охайна, [PERSON] цікавиться лише мати, батько жодного разу не цікавився дитиною, не відвідував її, не з'являвся на батьківські збори та виховні заходи (а.с.56,57). Рішенням Шаргородського районного суду від 13.03.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] в твердій грошовій сумі у розмірі 450 грн. щомісячно, починаючи з 25.02.2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.9). Рішення суду про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] відповідач [PERSON] не виконує, жодної виплати не здійснив, згідно розрахунку заборгованості по аліментах по виконавчому провадженню №51570271 заборгованість по аліментах станом на 23.02.2017 року становить 20169,89 грн. (а.с.9-10; 49 - 50). [PERSON] неодноразово судимий Шаргородським районним судом Вінницької області за умисні злочини, в тому числі 15.05.2014 року та 28.11.2014 року за злісне ухилення від сплати аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] (а.с.36 - 41). Під час обстеження матеріально - побутових умов сім'ї позивача [PERSON] встановлено, що вона проживає у [ADDRESS] разом з матір'ю, вітчимом та сином [PERSON], [INFO], у будинку, який належить її матері [PERSON] Сім'я соціальної допомоги не отримує. Матеріально-побутові умови задовільні, в будинку наявна дитяча кімната. Вихованням дитини займається мати [PERSON] Батько [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов'язків, дитину не відвідує та матеріальної допомоги на її утримання не надає. Комісія у складі сільського голови, секретаря сільської ради вважає за доцільне позбавити батька [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] (а.с. 58). Під час обстеження матеріально - побутових умов проживання відповідача [PERSON] встановлено, що останній проживає разом з батьками , двома братами та двома сестрами у житловому будинку батьків в [ADDRESS]. Зі своїм малолітнім сином [PERSON], 2013 року народження, [PERSON] не спілкується, не навідується до нього та матеріально не допомагає (а.с.60). Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання обов'язків по вихованню та утриманню дитини [PERSON] підтверджується також висновком Органу опіки та піклування Шаргородської райдержадміністрації від 20.03.2017 року № 01.1-38/827 (а.с.26-28), відповідно до якого Орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дитини [PERSON], [INFO], з урахуванням того, що [PERSON] подав ССД Шаргородської РДА власноручно написану заяву про те, що не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 63) Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання обов'язків по вихованню малолітнього сина [PERSON], не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям дитини, взагалі не спілкується з сином, не забезпечує матеріального утримання, не виявляє інтересу до умов проживання та навчання дитини. Даному факту відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 141,150, 164, 165, 166, 171,180 СК України, ЗУ "Про охорону дитинства" Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою ВР України №789 -Х11 від 27.02.1991 року), батьки зобов'язані утримувати дітей до повноліття та несуть відповідальність за виховання, розвиток і утримання дитини; у всіх діях щодо дітей … першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, духовного і соціального розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Згідно зі ст. 8 ЗУ " Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею…( ст. 15 ЗУ " Про охорону дитинства"). За приписами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, не залежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини . Відповідно до п.п. 2, 3 ст.150 СК України батьки зобов'язані займатися вихованням дитини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини ( ч.ч.1,2 ст.155 СК України). Відповідно до положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум ВС України у п.16 Постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до вимог ч.2 ст. 171 СК України при вирішенні спору, в тому числі і про позбавлення батьківських прав, дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана судом. Судом не опитано в судовому засіданні малолітнього [PERSON], з огляду на вік дитини, та на ту обставину, що [PERSON] біологічного батька не знає і ніколи не бачив його. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Крім цього, ЄСПЛ у справі "Стрижак проти України" констатував наявність у заявника права надавати свої аргументи під час публічного слухання справи, недотримання якого було кваліфіковано ЄСПЛ як порушення частини 1 статті 6 Конвенції з огляду на відмову повідомити заявника про дату та час слухання у цій справі (пункти 39-41 рішення). Право на публічний розгляд справи позбавлене сенсу, якщо сторона, яка бере участь у справі, не повідомляється про судовий розгляд з таким розрахунком, щоб особа, яка викликається, мала достатньо часу для явки в суд у тому випадку, якщо особа вирішить скористатися своїм правом, передбаченим національним законодавством (пункт 21 у рішенні ЄСПЛ у справі "Яковлєв проти Російської Федерації"). Відповідач у даному цивільно - правовому спорі [PERSON] не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень, як при попередньому судовому засіданні, так і в стадії судового розгляду справи, на виклик суду не з'явився. Небажання [PERSON] надати заперечення та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з'являтися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Ухвалюючи рішення в справі, суд враховує положення ст.164 СК України та ст. 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, за змістом яких суд лише у виняткових випадках, за наявності виключних обставин, може позбавити особу батьківських прав. Європейський суд з прав людини (Справа "Савіни проти України" (Заява № 39948/06) у рішенні від 18.12.2008 наголосив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8 і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві". Таким чином, суд, дослідивши всі обставини даного цивільно - правового спору, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв'язку прийшов до висновку, що позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] є виправданим та доцільним, відповідатиме найвищим інтересам дитини, п. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину (ч.3 ст.166 СК України). Оскільки судом встановлено, що відповідно до рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 13.03.2013 року з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, то питання про стягнення аліментів в даному цивільно-правовому спорі судом не вирішується. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України, ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 640 грн.

Outcome: approved