Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

[PERSON] у вересні 2015 року звернувся до суду з позовом до Березоворудського технікуму Полтавської державної аграрної академії про скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що він працював викладачем фізичної культури та спорту у Березоворудському технікумі Полтавської державної аграрної академії з 29 липня 1987 року. Протягом 2012-2013 років позивач працював у технікумі за контрактом. Термін дії контракту від 02.09.2013, який він підписав, закінчився 31.08.2014. Більше ніяких контрактів він не укладав з відповідачем, а після закінчення дії контракту від 02.09.2013 продовжував працювати в технікумі за фахом. Тому вважає, що з ним був укладений трудовий договір на невизначений строк. Наказом директора Березоворудського технікуму Полтавської державної аграрної академії від 31 серпня 2015 року його звільнено з роботи, з посади викладача, з 31 серпня 2015 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку із закінченням строку трудового договору (контракту). Вважає своє звільнення незаконним, як таким, що суперечить вимогам КЗпП України. Крім того, зазначив, що він є депутатом Пирятинської районної ради Полтавської області. Відповідач порушив вимоги ЗУ «Про статус депутатів місцевих рад», відповідно до якого депутат місцевої ради може бути звільнений з роботи з ініціативи власника або уповноваженого ним органу від займаної посади за умови його попередження в порядку, встановленому законом. Про таке попередження він повинен письмово повідомити відповідну раду не менше ніж за 15 днів. Керівник Березоворудського технікуму ніякого письмового повідомлення про наміри звільнити позивача до Пирятинської районної ради не направляв. Внаслідок безпідставного звільнення з роботи були порушені конституційні права позивача, що спричинило йому моральні страждання, принизили честь, гідність та ділову репутацію перед виборцями та односельцями, призвело до втрати нормальних життєвих звязків та вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, тому вважає, що йому було спричинено моральну шкоду, яку він оцінив у 5000 грн. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили їх задовольнити, скасувати наказ директора Березоворудського технікуму Полтавської державної аграрної академії № 110-к від 31.08.2015 року про звільнення [PERSON] з роботи на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, поновити позивача на посаді викладача фізичної культури і спорту Березоворудського технікуму Полтавської державної аграрної академії, стягнути середній за час вимушеного прогулу по 06.11.2015 та у відшкодування моральної шкоди 5\~000 грн. Позивач пояснив, що після закінчення дії контракту від 02.09.2013 з 01.09.2014 він продовжував працювати за фахом без контракту, оскільки директор технікуму на зборах колективу заявив про те, що не має наміру підписувати контракт з позивачем. [PERSON], позивач продовжував виконувати свої професійні обовязки, його ставили у розклад занять, нараховували заробітну плату. Через декілька днів після початку нового навчального 2014/2015 року він звернувся до юрисконсульта Полтавської державної аграрної академії за розясненням і та йому повідомила, що він тепер вважається таким, що працює за безстроковим трудовим договором. У кінці серпня 2015 року педагогічним працівникам були надані для підписання нові контракти на 2014/2015 навчальний рік. Так як позивач мав деякі зауваження до його змісту, він взяв його для ознайомлення. [PERSON], директор технікуму, почувши це, заявив, що контракт з позивачем не підпише та видав наказ про його звільнення. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що до роботи позивача на посаді викладача у адміністрації технікуму давно було багато зауважень, проте ні зауважень, ні критики він не сприймає, до порад не дослухається. На засіданні адміністративної ради технікуму 31.08.2015 вирішувалося питання про підписання контрактів з педагогічними працівниками на 2015-2016 рік. Директор, вислухавши критику членів адміністративної ради, заявив про підписання контракту з [PERSON] на наступний навчальний рік за умови усунення озвучених недоліків у його роботі. Позивач зазначив, що підписувати контракт не буде, а ще буде його вивчати. Після цього директор розірвав підписаний ним контракт та підписав наказ про звільнення позивача за закінченням строку дії попереднього контракту. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що у серпні 2014 року, напередодні нового навчального року, усім педагогічним працівникам технікуму у відділі кадрів були роздані підписані директором контракти. Всі працівники підписали їх, окрім позивача, який зловживаючи довірою адміністрації технікуму, обіцяв його підписати та продовжував виходити на роботу. Через декілька днів після початку навчального року працівник відділу кадрів його повідомила, що [PERSON] не підписав контракт. Тому наступного року, у серпні 2015, коли незважаючи на недоліки у роботі позивача, директор запропонував йому підписати новий контракт, а позивач відмовився його підписати, було прийняте рішення про звільнення позивача за закінченням терміну дії контракту. Свідок [PERSON]І у судовому засіданні пояснила, що вона працює інспектором по кадрам Березоворудського технікуму. 30.08.2014 педагогічним працівникам технікуму були роздані підписані директором контракти на новий навчальний рік, у тому числі і позивачу. 01.09.2014 вона надала контракт на руки позивачу і попросила, щоб він підписав і повернув його у відділ кадрів. Декілька раз наступні 3 дні вона просила його про це, проте, після чергового нагадування, 03.09.2014 він відмовився підписувати контракт та повернув його назад, продовжуючи працювати. Про це вона 03.09.2014 повідомила директора технікуму. У 2015 році всі контракти для підписання працівниками вона видала директору. З наказом про звільнення позивач ознайомився 01.09.2015. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює диспетчером відділу кадрів Березоворудського технікуму. У кінці серпня 2014 роки, всі педагогічним працівникам були видані для підписання контракти на наступний навчальний рік. Після того, як навчальний рік розпочався, інспектор по кадрам [PERSON] просила [PERSON] повернути підписаний контракт, проте він відповідав відмовками, що подумає, вичитає та принесе. При цьому, позивач був уключений у розклад занять по тому предмету, який викладав та допущений до роботи. У 2015 році директор підписав з ним контракт, але позивач відмовився його підписувати. Аналогічні пояснення у судовому засіданні дала свідок [PERSON] Свідок [PERSON] пояснила суду, що коли на зборах колективу піднімалося питання довіри директору технікуму, про підписання контрактів з педагогами мови не було. Зокрема, про те, що директор не підпише контракт з кимось із викладачів. У серпні 2015 році контракти підписувалися педагогами після бесіди директора з членами циклової комісії. Під час засідання комісії вівся протокол. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала пояснення про те, що вона працює на посаді директора з виховної роботи Березоворудського технікуму. Контракти з педагогами на 2015\\2016 рік підписували на засіданні адміністративної ради 31.08.2015 в присутності членів циклової комісії. На засіданні аналізували роботу викладачів, до позивача прозвучали важливі зауваження, він був ображений. Позивач на засіданні відмовився його підписати, повідомивши, що буде його вивчати. 30.08-31.08.2014 контракти працівникам пропонували підписати у відділі кадрів, при цьому перешкод для ознайомлення з його текстом не було. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні дали аналогічні показання щодо порядку підписання контрактів з педагогічними працівниками технікуму у кінці серпня 2015 року. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що як пенсіонер- колишній викладач технікуму, часто буває на зборах колективу. Знає про неприязні стосунки позивача та директора технікуми та засуджує неправильну поведінку [PERSON] При цьому зазначив, що на зборах колективу, коли відбувалася зустріч з головою обласної ради, директор не говорив, що не підпише контракт з позивачем. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що контракти для підписання у 2014 році на ознайомлення викладачам не давали. Свій контракт вона підписала лише 05.09.2014, коли була зібрана циклова комісія. З позивачем у серпні 2014 року контракт не підписали і він продовжував працювати. Про засіданні адміністративної ради у 2015 році їй нічого не відомо, у 2015 році педагоги підписували контракти по циклових комісіях. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, третьої особи та свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково виходячи з такого. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: Встановлено, що [PERSON] працював викладачем фізичної культури та спорту у Березоворудському радгоспі-технікумі з 29 липня 1987 року. 02 березня 2007 року переведений до Березоворудського технікуму Полтавської державної аграрної академії (а.с.8-10). 02.09.2013 року між Березоворудським технікумом Полтавської державної аграрної академії та [PERSON]було укладено контракт, згідно якого останній призначався на посаду викладача з по 31 серпня 2014 року (а.с.13). Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно п.2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Згідно частини 3 статті 54 Закону України "Про освіту", (в редакції Закону від 23 березня 1996 р. N 100/96-ВР) педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 "Про затвердження переліку педагогічних та науково-педагогічних працівників" викладачі всіх спеціальностей навчального закладу І і ІІ рівня акредитації, відносяться до посади педагогічних працівників. Наказом №110-к від 31 серпня 2015 року [PERSON] звільнений з посади викладача фізичної культури і спорту у зв'язку із закінченням строку дії контракту, п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.11). Відповідно до п. 2 ст.36 КЗпП, підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. У судовому засіданні встановлено, що у кінці серпня- на початку вересня 2014 року позивач не підписав контракт з технікумом на наступний 2014/2015 рік, про що свідчить складений 01.09.2014 року інспектором відділу кадрів акт (а.с.39). Не зважаючи на це, адміністрацією технікуму позивач був допущений до роботи, йому був складений розклад занять. Тобто, трудові відносини між сторонам тривали та жодна із сторін не заявила про їх припинення. Відтак позивач працював у відповідача на посаді викладача технікуму на умовах безстрокового трудового договору і припинення трудового договору у зв'язку із закінченням його строку, є незаконним. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника підприємства, установи, організації чи уповноваженого ним органу. Фактичний допуск до роботи вважається укладенням трудового договору незалежно від того, чи було прийняття на роботу належним чином оформлене, якщо робота провадилась за розпорядженням чи відома власника або уповноваженого ним органу. Із змісту п. 6.1 контракту від 30 серпня 2013 року, укладеного з [PERSON] вбачається, що підставою для припинення трудових відносин з викладачем є закінчення строку дії контракту. При цьому у контракті не визначено, що у разі фактичного продовження між сторонами трудових правовідносин контракт продовжується на такий же строк. Тому доводи відповідача про те, що строк дії укладеного з позивачем контракту від 02.09.2013 закінчився 31.08.2014, а на новий строк трудовий договір продовжено не було, не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та умовах самого контракту. . Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП, встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у звязку з повідомленням про порушення вимог Закону України"Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, звільнення позивача з роботи відбулось з порушенням умов трудового договору, а тому він підлягає поновленню на роботі. Доводи позивача про те, що його звільнення відбулося з порушенням встановленого Законом України «Про статус депутатів місцевих рад», порядку, суд відхиляє, оскільки останній підлягав, на переконання відповідача, звільненню з роботи не з ініціативи власника, а за закінченням строку дії контракту. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до наданої відповідачем довідки, яка позивачем не оспорюється (а.с. 58), середньоденний заробіток [PERSON], розрахований на підставі постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100, складає 186 грн 68 коп., кількість робочих днів з часу звільнення 01.09.2015 по 06.11.2015 (час обрання його на посаду до виборного органу місцевої ради (а.с.53)) позивача складає 47 робочих днів. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 8773 грн 96 коп (186, 68 х 47 = 8773,96 грн), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача без урахування податків та обов`язкових платежів. Розглядаючи вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди суд вважає їх обґрунтованими, такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, викладених в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Як було встановлено судом звільнення позивача на підставі п.2 ст.36 КЗпП України було незаконним, що позбавило його гарантованого Конституцією України права на працю. Отже, ураховуючи, що незаконним звільненням позивачу завдано моральну шкоду, яка полягає у порушенні його конституційних прав на працю, у звязку з чим він був зобовязаний докладати зусиль для відновлення свого порушеного права, з урахуванням характеру, обсягу та тривалості моральних страждань, які він зазнав, а також, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає необхідним відшкодувати моральну шкоду в розмірі 500 грн. Приписами частини 3 статті 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд прийшов висновку про часткове задоволення вимог позивача, то відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача пропорційно задоволеним вимогам у наступному розмірі: за вимоги немайнового характеру (скасування наказу та поновлення на роботі) 1218 грн, вимоги майнового характеру (стягнення зарплати за весь час вимушеного прогулу) 1218 грн, вимоги майнового характеру (стягнення морального шкоди) 121,8 грн, а всього 2557грн 80 коп.

Outcome: partial