Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-15 00:00:00

Комунальне підприємство «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за отриману теплову енергію в сумі 28410,90 грн., трьох відсотків річних в сумі 919,30 грн., індексу інфляції в сумі 3407 грн. Позов обґрунтований тим, що КП «Теплокомуненерго» є підприємством Олександрійської міської ради, яке надає наймачам, власникам та членам їх сімей, що фактично проживають у квартирах або приватних будинках, послуги теплопостачання за рахунок власних та залучених коштів. Між позивачем та відповідачем склалися договірні правовідносини, про що свідчить особовий рахунок №013031. В порушення вимог п.5 ч.3\~ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та договору про постачання відповідач не виконує зобов`язання щодо строків оплати послуг, наданих позивачем, в зв`язку з чим станом на 01.07.2018 року за відповідачем рахується заборгованість за отриману теплову енергію. Заочним рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 22.11.2018 року позовні вимоги Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради було задоволено, стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ) на користь Комунального підприємства «Теплокомуненерго» Олександрійської міської ради (Кіровоградська область, м. Олександрія, вул. Перспективна, 32-А, код ЄДРПОУ 00185330) заборгованість за отриману теплову енергію в сумі 28410 (двадцять вісім тисяч чотириста десять) гривень 90 копійок, три відсотки річних в сумі 919 (дев`ятсот дев`ятнадцять) гривень 30 копійок, інфляційні втрати в сумі 3407 (три тисячі чотириста сім) гривень 00 коп. та судовий збір в розмірі 1762 грн 00 коп. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 06.04.2020 року заяву [PERSON] про скасування заочного рішення задоволено, заочне рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області скасовано та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. 25.05.2020 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що між ним та позивачем відсутні договірні відносини, тому відстутні підстави для нарахування індексу інфлції та трьох відсотків річних, в вілзиві також міститься заява по застосування строку позовної давності. 25.05.2020 року представником позивача подано заперечення на відзив, в якому зазначено, що між позивачем та [PERSON] виникли цивільно-правові відносини, про що свідчить відкритий особовий рахунок № [NUMBER] . Споживач не звертався до КП "Теплокомуненерго" з письмовою заявою про відключення від централізованого опалення, користувався тепловою нергією, що свідчить про наявність усного договору. КП "Теплокомуненерго" постачає теплову енергію, а відповідач приймає дану послугу. Таким чином, між позивачем та відповідачем виникли зобовязання на підставі усного правочину. Боржник мешкає в квартирі, яка належить до приватного житлового фонду. Квартира відповідача опалюється КП "Теплокомуненерго" з моменту прийняття багатоквартирного будинку в експлуатацію. Боржник в порушення умов договору не сплачував вартість отриманої теплової енергії у встановлені строки, чим порушив ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, в матнріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі. Дослідивши позовної заяву та письмові докази у справі, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до довідки Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, КП «Теплокомуненерго» є підприємством Олександрійської міської ради, один з видів діяльності якого послуги теплопостачання. Відповідач [PERSON] був власником та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] у період виникнення заборгованості з оплати послуг постачання теплової енергії, що підтверджується нформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 29.10.2018 року №143024238, довідкою КП "Житлогосп". Також відповідно до довідки управління дозвільно-погоджувальних процедур та адміністративних послуг Олександрійської міської ради Кіровоградської області [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що також не оспорюється відповідачем, виходячи зі змісту відзиву на позовну заяву. Позивачем на ім`я відповідача відкритий особовий рахунок №013031. Відповідно до ст.1 Закону України Про житлово-комунальні послуги індивідуальний споживач - це фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. З огляду на вищезазначене, відповідач у період нарахування заборгованості був споживачем послуг, які надаються КП Теплокомуненерго. Внаслідок несплати відповідачем за отриману теплову енергію за період з 01.10.2015 року по 01.07.2018 року утворилась заборгованість у сумі 28410,90 грн., що підтверджується наданим позивачем розрахунком. Заперечень щодо правильності розрахунку в частині заборгованості за отриману теплову енергію від відповідача не надходило. Відповідно до наданого до позову розрахунку розмір заборгованості станом нна 01.07.2018 року року становить, яка складається з 28561,70 грн. грн - сума заборгованості за надані послуги, 919,30 грн - 3% річних, 3407,00 грн - заборгованість за індексом інфляції. До спірних правовідносин застосовуються такі норми права. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таке тлумачення закону відповідає правовим висновкам, викладеноним у постанові ВСУ від 20 квітня 2016 року № 6-2951цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Пунктом першим частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 19 Закону України «Про теплопостачання» визначено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. п. 17, 20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 21 липня 2005 р. №630, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом, відповідно до нормативів (норм) споживання або за показаннями засобів обліку (будинкових або квартирних лічильників). Плата за послуги має вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо договором не встановлено інший строк. За змістом ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін (строк). Щодо розміру заборгованості суд зазначає наступне. Відповідно до ч.3 ст. 13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, тому суд приходить до висновку про стягнення саме заборгованості в розмірі, зазначеному в позові, а саме, в сумі 28410,90 грн. У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми , якщо законом чи договором не встановлений інший розмір відсотків. Зобов`язання, що виникло між сторонами, є грошовим. Тому на вимогу позивача відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми незалежно від наявності укладеного договору. Щодо застосування строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за послуги з 01.10.2015 року по 01.07.2018 року, позов поданий до суду 08.08.2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин. З урахуванням встановлених у справі обставин, зокрема того, що відповідач в період виникнення спірних правовідносин між ним та позивачем була зареєстрований у зазначеній вище квартирі та була її власником, однак не сплачував за фактично отриману теплову енергію,

Outcome: approved