Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

заявник [PERSON] , звернувся 24.09.2020 року до Дружківського міського суду з заявою, в якій посилається на те, що [INFO] його дружина [PERSON] народила дитину - сина [PERSON] . На даний час дружина з дитиною знаходяться за місцем проживання у місті Сімферополі, Республіка Крим. Заявник зазначив, що він [PERSON] , проживає у [ADDRESS] . його дружина [PERSON] в державному бюджетному закладі охорони здоров`я «Сімферопольський клінічний родильний дім № 1» о 07 годині 30 хвилин народила сина [PERSON] . На теперішній час його дружина знаходиться з дитиною за місцем їх проживання у місті Сімферополі, Республіка Крим. У них народився син на тимчасово окупованій території України у м. Сімферополі і заявник бажає щоб реєстрація народження дитини відбулася в державі Україна. З цього приводу він звернувся до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Листом № 20.34-31-207 від 23.09.2020р. зацікавлена особа відмовила йому в проведенні державної реєстрації народження його сина. З вказаною відмовою він не згоден і тому за захистом порушеного права змушений звернутись до суду. Просить, встановити, що громадянка України [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована у [ADDRESS] народила [INFO] в державному бюджетному закладі охорони здоров`я «Сімферопольський клінічний родильний дім № 1» м. Сімферополя Республіки Крим сина - [PERSON] . Заявник [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій вказав, що наполягає на заявлених вимогах з підстав, викладених у заяві, просить заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи Дружківський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Харків) у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином - телефонограмою. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України та п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом вони породжують юридичні наслідки. Пунктом 7 частини 1 ст. 315 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ст. 315 ЦПК України). Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 та п. 7 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Відповідно до ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. В рішенні про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, зокрема, мають бути зазначені встановлені судом дані про дату і місце народження особи, про її батьків. Ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання. Судом встановлено, що, згідно актового запису № 274 , зробленого 02 червня 2012 року відділом державної реєстрації актів про шлюб Сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , між громадянином України [PERSON] , [INFO] , та громадянкою України [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб. Після реєстрації шлюбу [PERSON] отримала прізвище " [PERSON] " (а.с.6) Відповідно до довідки від 04 липня 2019 року № 64 до істор 2373, виданої державною бюджетною установою охорони здоров`я Республіки Крим "Сімферепольскій клінічний родильній будинок № 1" [PERSON] , 1982 року народження, вона з 14 серпня 2018 року по 18 серпня 2018 року знаходилась у Державній бюджетній установі охорони здоров`я Республіки Крим "Сімферепольскій клінічний родильний будинок № 1" з приводу ІІ термінових пологів в 41 тижні та народила хлопчика 15.08.2018 року о 07 годині 30 хвл. вага = 3510 кг, зріст = 52 см (а.с.7). Відповідно до ст. 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є: 1) документи встановленої форми про народження, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту народження особи. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючихde factoорганів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Згідно ст.7 Закону України «Про громадянство України» , особа, батьки або один з батьків якої на момент її народження були громадянами України, є громадянином України. Особа, яка має право на набуття громадянства України за народженням, є громадянином України з моменту народження. Відповідно до Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, дитина має бути зареєстрована одразу ж після народження і з моменту народження має право на ім`я і набуття громадянства, а також, наскільки це можливо, право знати своїх батьків і право на їх піклування. Держави-учасниці забезпечують здійснення цих прав згідно з їх національним законодавством та виконання їх зобов`язань за відповідними міжнародними документами у цій галузі, зокрема, у випадку, коли б інакше дитина не мала громадянства. Згідно п.7 ч.1 ст.256 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи про встановлення факту народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст.14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв`язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. На звернення заявника до Дружківського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області йому було роз`яснено, що відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України " Про державну реєстрацію актів цивільного стану" державна реєстрація народження проводиться на підставі визначених центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, документів, що підтверджує факт народження. За відсутність документа закладу охорони здоров`я або медичної консультаційної комісії, що підтверджує факт народження, підставою для проведення державної реєстрації актів цивільного стану є рішення суду про встановлення факту народження. Аналіз документів, представлених заявником свідчить, що пред`явлений документ не відповідає формі, визначений наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.08.2006 року № 545 № "Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25.10.2006 року № 1150/13024 та виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Надати таке лікарське свідоцтво у заявника немає можливості, оскільки дитина народилась на території тимчасово не підконтрольній Україні і він має лише довідку про народження та свідоцтво про народження дитини видане на території де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. Згідно Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" від 15 квітня 2014 року будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними якщо ці органи створені у порядку,не передбаченому законом. Будь-який акт (документ), виданий цими органами є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто, свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] , видане відділом реєстрації народження м. Сімферополь Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим серії [NUMBER] , виданена території тимчасово не підконтрольній Україні та не створює правових наслідків (а.с.8). Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Вирішуючи питання щодо оцінки зазначених доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Лоізіду проти Туреччини», «Кіпр проти Туреччини», а також Молдови та Росії (зокрема, «Мозер проти Республіки Молдова та Росії»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії, ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також той факт, що за встановлених обставин, встановлення факту народження породжує юридичні наслідки, тобто від нього залежить виникнення особистих чи майнових прав заявника; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт народження, що має юридичне значення для послідуючого отримання документів. Таким чином є всі підстави для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту народження дитини [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: approved