Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У грудні 2015 року позивач [PERSON]\~звернувся\~\~до\~\~суду\~\~з позовом до [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» про відшкодування шкоди та просив визнати його право на відшкодування з боку відповідача виплати втраченого заробітку, виплати одноразової допомоги, компенсації витрат на соціальну допомогу та моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що він 21 рік та 2 місяці працював в ПАТ «Євраз [PERSON]» кріпильником четвертого розряду дільниці №41, повний робочий день, у підземних умовах. 11.06.2015 року ним була отримана інвалідність 3-ї групи, у звязку із втратою 60% професійної працездатності, та цього ж дня його було звільнено з ПАТ «Євраз [PERSON]» з власним бажанням по входу на пенсію за віком. За довідкою №004918 від 11.06.2015 року про результати визначення втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги, виданої МСЕК №6, він потребує медичної та соціальної допомоги у вигляді забезпечення лікарськими засобами, санітарно - курортного лікування та ВМП. З рішенням правління ПАТ «Євраз [PERSON]» він не погоджується, оскільки вважає виплату йому одноразової матеріальної допомоги, отриманої при звільненні мізерною в порівнянні з причиненою підприємством шкодою для його здоровя. В наслідок неправомірних дій відповідача йому також була спричинена моральна шкода, яку він оцінює в 600\~000 гривень, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав у звязку з ушкодженням здоровя, втратою професійної працездатності, що призвело до втрати ним нормальних життєвих звязків і вимагає додаткових зусиль для організації життя, після отриманої інвалідності. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позові, наполягав на задоволенні позовних вимог у заявленому розмірі. Представник відповідача [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]» [PERSON] проти позову заперечувала у повному обсязі, посилаючись на підстави, що підприємство є неналежним відповідачем у даному випадку та належним відповідачем у справі повинен бути Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, проаналізувавши обставини справи, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню частково. До такого висновку суд приходить на підставі з наступного. Відповідно до вимог\~ст. 10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підстави своїх вимог. Відповідно до вимог\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні встановлено та матеріалами справи підтверджено, позивач [PERSON] працював у шкідливих умовах праці на підприємстві на ш. Ювілейна ВАТ «[PERSON]» (на теперішній час [PERSON] «ЄВРАЗ [PERSON]») ( трудова книжка а.с. 6-8). У березні 2015 року на підприємстві ПАТ «Євраз [PERSON]» було проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання [PERSON]: радикулопатія попереко-крижова L4, L5, S1 та шийна С6, С7 з помірно враженим порушенням біомеханіки хребта, стійким больовим і мязово-тонічним синдромами, периферичний нейросудинний синдром, з нейродистрофічними проявами у вигляді дв. плечолопаткового періартрозу (ПФС першого-другого ст.), остеоартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФС першого ст.). Хронічне обструктивне захворювання легень першої ступені (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». ЛН першого-другого ст. (а.с.13-16). Відповідно до п.19 акту встановлено, що враховуючи роботу [PERSON] впродовж 33 років 10 місяців в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійних захворювань, встановити неможливо. ( а.с.16) Згідно копії Довідки огляду МСЕК Серія 12 ААА №004918 від 11.06.2015 року, [PERSON] встановлено 60% втрати професійної працездатності за професійним захворюванням, потреба у медичній та соціальній допомозі у вигляді забезпечення лікарськими засобами, санітарно - курортного лікування та ВМП (а.с. 12). Згідно\~статті 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до\~статті 4 Закону України "Про охорону праці"\~державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. У відповідності зі\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз'яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до Закону України "Про «Охорону [PERSON]», на підприємство покладено обов'язок забезпечити якісні та безпечні умови праці, а в даному випадку показники мікроклімату інші показники умов праці відхиляються від встановлених нормативних показників, що стали причиною профзахворювання позивача. Як встановлено із пояснень представника позивача в судовому засіданні, медичних документів, позивач внаслідок професійного захворювання відчуває постійний фізичний біль та страждання, він зазнав ушкодження здоровя, втратив професійну працездатність, втратив нормальні життєві звязки і повинен докладати додаткових зусиль для організації свого життя, після отриманої інвалідності. Позивачу неможна підіймати або носити кладь важче ніж два кілограми, довго ходити, протипоказане емоційне перенавантаження та він не може бути корисним родині, що призвело до зміни життєвого укладу. Покращення в стані здоров'я не відбувається, постійно потрібно приймати медичні препарати, позивачу встановлений хронічний характер захворювань, і такі обставини в сукупності викликають відчуття неповноцінності та моральні страждання. При цьому суд враховує, що моральні страждання позивача мають постійний характер, стан здоров`я позивача не покращується. Постійний характер фізичних страждань через постійний фізичний біль у позивача, знаходить своє підтвердження також в медичних документах, з яких убачається, що позивач має необхідність проходити регулярне стаціонарне лікування з приводу професійного захворювання. Зазначені обставини викликають відчуття неповноцінності у позивача, через що він переживає моральні страждання. Такі обставини вносять суттєві зміни в життєвих стосунках, він вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя, змінити спосіб життя. Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року " Кечко проти України" у випадках, коли з набуттям чинності певного закону його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. При цьому рішенням Конституційного [PERSON] України № 20-рп/2008 від 08.10.2008 року, абз.9 п.5 встановлено, що саме право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці», роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Суд прийшов до висновку, що виниклі правовідносини врегульовані статтею 237-1 КЗпП України, яка діяла на момент виникнення правовідносин та якою передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв'язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов'язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо мікроклімату, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Обговорюючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який обмежений в можливості роботи в домашньому господарстві, звичайних повсякденних заняттях та активному спілкуванні з сім`єю, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності 60 % , наявність двох професійних захворювань, встановлення групи інвалідності, період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих виробничих факторів 21 рік 2 місяці, потребу в проходженні курсів лікування у медичних закладах, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахування стажу роботи позивача на підприємстві, визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у вигляді одноразового відшкодування в сумі 35000 грн., що буде відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються вищенаведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованості позивача при прийомі на роботу про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. У судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Вирішуючи питання в частині заявлених позивачем позовних вимог про стягнення на користь останнього сум втраченого заробітку суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодовувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Згідно довідки відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області ( а.с. 90) [PERSON] призначені страхові виплати. Статтею 28 Закону №1105- XIV передбачено , що страховими виплати є грошові суми , які згідно із Законом Фонд виплачує застрахованому чи особам , які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Тобто законодавцем обовязок відшкодування шкоди , заподіяної працівникові , покладений в повному обсязі на Фонд. Так, згідно зі статтею 21 цього Закону в разі настання страхового випадку Фонд зобовязаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або у разі смерті , виплачуючи йому або особам , які перебували на його утриманні, зокрема, щомісячну грошову суму в разі часткової чи повної втрати працездатності , що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого. Усі види соціальних послуг та виплат, передбачених цією статтею , надаються застрахованому незалежно від того, перебуває на обліку підприємство , на якому стався страховий випадок , як платник страхових внесків чи ні. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків. Суд аналізуючи вищенаведені цивільно-правові норми доходить до висновку про те, що працівник, якому заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, повязаним з виконанням трудових обовязків, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка її завдала, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним унаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. В такому разі підлягає стягненню сума втраченого заробітку за період з дня встановлення інвалідності внаслідок загального захворювання до дня встановлення висновком МСЕК ступеня втрати професійної працездатності. [PERSON] досліджена довідка за підписом голови МСЕК серії 12 ААА №004918 від 11.06.2015 року, з якої вбачається, що ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] встановлена з 25 травня 2015 року, безстроково, 60 % відсотків, третю групу інвалідності позивачу встановлено 11 червня 2015 року, що підтвердив у судовому засіданні і представник позивача. Виходячи з вищенаведеного суд приходиться до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в частині стягнення втраченого заробітку за період з 11.06.2015 року по 11.06.2016 року. На підставі\~ст. 88 ЦПК України\~підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача 551 грн 20 коп.

Outcome: partial