Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

позивач та її представник просять суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до всіх країн без виключень, які входять до Шенгенської зони, а саме: Австрія , Латвія, Словакія, Бельгія, Литва , Словенія, Венгрія, Ліхтенштейн, Фінляндія, Федеративна Республіка Німеччини, Люксембург, Франція, Греція, Мальта, Чехія, Данія, Нідерланди, Швейцарія , Ісландія , Норвегія , Швеція , Іспанія, Польща, Єстонія, Італія, Португалія та в тому числі до наступних країн: Туреччина, Єгипет, Туніс, неповнолітньому [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері, [PERSON] , [INFO] , до досягнення неповнолітнім 18 років, стягнути з відповідача всі судові витрати та витрати пов`язані з наданням правової допомоги, обґрунтовуючи позов наступним. Вона, [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 12.09.2008 року. Від даного шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Вона з сином проживають в [ADDRESS] разом з її батьками. 13.04.2017 року їхній шлюб було розірвано. [PERSON] проживає в [ADDRESS] і у нього інша родина. Останні два роки вони не спілкуються з її колишнім чоловіком. За два роки її колишній чоловік був у сина декілька раз, побачення були не більше 10 хвили, що свідчить про небажання батька приймати участі у вихованні їхнього спільного сина. Вона ніколи не перешкоджала зустрічам батька та сина. Відповідно до рішення Обухівською райсуду Київської області у ц/с № 372/771/17 від 30.05.2017 року, суддя Потабенко Л.В. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитини були встановлені наступні обставини. Судом встановлено, що позивач та відповідач 12.09.2008 року уклали шлюб, який був розірваний, від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 578 та копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом Державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 911. Судом також встановлено, що дитина постійно проживає з позивачем, та знаходиться на її утриманні. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказані обставини вважає такими, що не потребують доказування та можуть бути використані в даній цивільній справі, оскільки стосуються одних і тих самих осіб або особа, щодо якої встановлено ці обставини, (в розумінні вимог ч.4 ст.82 ЦПК України). Основною підставою для отримання дозволу на виїзд за кордон є та обставина, що її чоловік не хоче приймати участі у оздоровленні дитини, в тому числі за кордоном. Батько дитини, [PERSON] , припинив будь-яке спілкування з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини: не піклується про його життя та здоров`я, не проявляє інтересу до розвитку та виховання [PERSON] , а також протягом останніх двох років приїздив декілька раз на зустрічі з сином, які тривали не більше 10 хвилин. Крім того, [PERSON] , ніяким чином не проявляє заінтересованості в його подальшій долі (не дзвонить, не бачиться, не спілкується будь яким іншим способом з дитиною), не цікавиться його успіхами, етапом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не допомагає в забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що необхідне для його нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Дитина не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки, навіть жодного привітання не було. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає, на оздоровлення його не возить. Згідно ст.ст. 150,157 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Вона має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] за кордоном в країнах Шенгенської зони для підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Крім того, вона має фінансову можливість вивезти дитину на відпочинок за кордон, але не має такої можливості в зв`язку з тим, що батько дитини навіть не бере трубку телефону ухиляючись від спілкування. У нього вже інші стосунки та інша родина. Вона неодноразово зверталась в усній формі з проханням надати дозвіл на виїзд сина [PERSON] . 26 березня 2019 року вона письмово звернулась до [PERSON] із письмовою заявою про надання дозволу на виїзд за кордон. 02 квітня 2019 року відповідач отримав дану заяву, але беззаперечно вказав їй, що він проти виїзду дитини на оздоровлення за кордон. Згодом вона ще декілька разів зверталась до відповідача, з проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, але дані прохання були залишені відповідачем без відповіді. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. На підставі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. За приписами ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересування по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів). піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Питання виховання дитини за вимогами ст. 157 СК України вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. За умовами ч.2 ст.4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасовою затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року за №231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено па підставі рішення суду. Згідно з п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 - річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов`язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров`я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що позивач постійно і намагається здійснити , жодним чином не порушать право батька па участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Вона, [PERSON] , та її дитина є громадянами України, мають постійне місце роботи - Головне управління Національної поліції в м. Києві, постійне місце проживання в Україні, проживає з матір`ю в м . Обухів , дитина знаходиться на утриманні у неї (матері), доступ батька до дитини не обмежений, вона бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. Бажання виїжджати на постійне чи тимчасове місце проживання за кордон у неї не має. Досудове врегулювання спору відбувалось шляхом направлення письмового повідомлення від 26.03.2019 року, яке отримано [PERSON] 02.04.2019 року, але в зв`язку з недосягненням згоди в проблемному питані, вона вимушена звернутись до суду з метою захисту своїх законних прав та інтересів. Судові витрати (в порядку визначеному п. 9 ч. 3 ст. 175 ЦПК України): витрати на сплату судового збору в розмірі 768,40 грн., що підтверджується квитанцією від 12.04.2019 року, та витрати пов`язані з наданням правової допомоги орієнтовно 5000,00 грн. Відповідач та його представник просять суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити в повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. За правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (п.п. з-5), виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, здійснюється за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду досягли 18-річного віку. Виїзд громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного із батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків з нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого із батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, при постановленні рішення щодо надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька та посиланні на Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" суду слід зазначати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. При таких обставинах, вимоги позивача про надання судом дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей без згоди та супроводу батька без зазначення конкретного строку, не передбачені законодавством України. Крім того, виходячи зі змісту ст. 141 СК України, яка визначає рівні права та обов`язки щодо дитини, надання судом дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька позбавить останнього можливості брати участь у вихованні своєї дитини та можливості спілкування з нею. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до правил ст.94 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. В свою чергу, позивач не надала суду письмових доказів в обґрунтування позовних вимог, щодо дозволу на конкретний виїзд (одноразовий), з визначенням його початку й закінчення. Суд, вислухавши сторони та їх представників, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимогах позивачу, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі "М.С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. За статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Відповідно до положення ч.1, ч. 2 статті 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Так, Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області 04.09.2012 р. (а. с. 11). Позивач та відповідач перебували у шлюбі, який було зареєстровано 12.09.2008 року та який було розірвано 13.04.2017 р. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 30.05.2017 р. стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму відповідного віку дитини до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 16.03.2017 року. Рішенням виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області від 05.02.2019 року було визначено спосіб участі у вихованні дитини батьком, а саме: встановлено громадянину [PERSON] , [INFO] , час побачення та спілкування з малолітнім сином - [PERSON] , [INFO] , у наступний спосіб: ?щовихідних, у суботу або неділю, з 11-00 до 17-00 години, за фактичним місцем проживання (знаходження) дитини та на нейтральній території у межах адміністративно-територіальної одиниці - міста Обухова; ?за попередньою домовленістю з матір`ю дитини стосовно дня зустрічей, та при умові, якщо дитина не буде хворою. Зобов`язати [PERSON] дотримуватися встановлених днів та годин для спілкування з дитиною, постійно цікавитися життям та здоров`ям дитини через засоби телефонного зв`язку, шляхом особистого відвідування дитини вдома чи у навчальному закладі; надавати матеріальну та іншу допомогу у вихованні дитини. Відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 Сімейного кодексу України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 313 Цивільного кодексу України встановила, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено та суперечить положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та статтям 141, 153, 157 СК України. (Постанова Верховного Суду від 28.04.2018 року у Справі № 705/2898/17) Обґрунтовуючи свої вимоги щодо надання дозволу суду на виїзд з України малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі його матері [PERSON] без нотаріально посвідченої згоди та супроводу його батька [PERSON] , позивач вказує для отримання дозволу на виїзд за кордон є та обставина, що її чоловік не хоче приймати участі у оздоровленні дитини, в тому числі за кордоном. Батько дитини, [PERSON] , припинив будь-яке спілкування з дитиною, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини: не піклується про його життя та здоров`я, не проявляє інтересу до розвитку та виховання [PERSON] , а також протягом останніх двох років приїздив декілька рад на зустрічі з сином, які тривали не більше 10 хвилин. Крім того, [PERSON] , ніяким чином не проявляє заінтересованості в його подальшій долі (не дзвонить, не бачиться, не спілкується будь яким іншим способом з дитиною), не цікавиться його успіхами, етапом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема - не допомагає в забезпеченні необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною, що необхідне для його нормального самоусвідомлення; не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, так як це встановлено ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства». Дитина не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки, навіть жодного привітання не було та відмовляється у добровільному порядку надати позивачу нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, що, на думку позивача, в цілому шкодить інтересам дитини. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про безпідставність звернення позивача з позовом про надання дозволу суду на виїзд з України малолітній дитині [PERSON] , оскільки предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дитину, з метою сприяння її загальному розвитку, позивачем не зазначено, на який проміжок часу вона має намір вивезти дитину за межі України, що є порушенням діючого законодавства Україна, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі є порушенням Правил перетинання державного кордону громадянами України. При цьому судом ураховано правову позицію Верховного Суду, висловлену у Постанові від 28.04.2018 року по справі № 705/2898/17, відповідно до якої дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд із зазначенням його початку й закінчення. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, 03.07.2018 року було прийнято Верховною Радою ЗУ "Про внесення змін до деяких актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту дитини на належне утримання". Крім того, 22.08.2018 року було прийнято постанову №619 "Про внесення змін до Правил перетинання державного кордону громадянами України". За змістом вказаних змін, той з батьків, який проживає з дитиною, може самостійно вирішувати питання тимчасового виїзду дитини за кордон за наявності заборгованості зі сплати аліментів іншого з батьків більше 4 місяців. Також, передбачена можливість виїзду дитини за кордон строком до 1 місяця з тим із батьків, з ким проживає дитина, не лише на лікування, навчання і відпочинок, але й з метою її участі в дитячих змаганнях, фестивалях, учнівських олімпіадах та конкурсах за кордоном, у тому числі в складі організованої групи дітей. Суд встановив, що предмет спору носить загальний характер, не містить чіткого визначення держави, до якої позивач має намір вивезти дитину, з метою сприяння її загальному розвитку, позивачем не зазначено, на який проміжок часу вона має намір вивезти дитину за межі України, що є порушенням діючого законодавства Україна, яке регулює спірні правовідносини, в тому числі Правил перетинання державного кордону громадянами України. Твердження представника позивача адвоката Стельниковича С.А. про те, що відповідач частково визнає позовні вимоги позивача, оскільки погоджується на виїзд дитини за кордон, то суд погодитись не може,так як відповідач в дійсності бажає, щоб їхня спільна дитина оздоровилась при цьому позивач повинен вказати конкретний період, кількість днів та конкретну країну. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька до досягнення дитиною повноліття є необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі. Такий висновок суду узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18, згідно з яким тимчасовий виїзд за кордон за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі ст. 33 Конституції України, ст.ст. 3, 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року, ст. ст. 141, 155, 157 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2-4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, ст.ст. 2, 4, 6-13, 19, 82, 89, 133, 137, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 352 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed