Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей та сім"ї Яготинської районної державної адміністрації, [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обгрунтувала наступним. На підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2005 року, виданого приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж. зареєстрованого в реєстрі за № 3138, вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Разом з тим, з моменту придбання вищевказаного нерухомого майна вона жодного дня не проживала у ньому, оскільки постійно проживала разом з чоловіком в [ADDRESS] . В той же час, у вказаному вище житловому будинку по [ADDRESS] проживав її син [PERSON] разом зі своєю родиною - дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] 30 листопада 2005 року за її згодою в даному житловому будинку була зареєстрована [PERSON] та [PERSON] 18 серпня 2017 року за цією ж адресою було зареєстровано її онуку [PERSON] . Вказані вище особи проживали в належному їй будинку однією родиною до січня 2018 року. [INFO] її син [PERSON] помер. Наприкінці січня 2018 року відповідачка разом з донькою зібравши всі свої особисті речі покинула належний їй будинок та виїхала в невідомому напрямку. В той же час, з реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] не знялися. Реєстрація відповідачів в будинку створює їй перешкоди у володінні та користуванні майном, чим позбавляє її можливості в повній мірі використовувати свій об`єкт права власності. Вона, як власник будинку, повинна нести додаткові витрати у зв`язку з оплатою житлово-комунальних послуг за зареєстрованих відповідачів, що негативно впливає на її матеріальний стан та порушує її права. Крім того, реєстрація відповідачів чинить їй перешкоди у відчужені належного їй майна. Разом з тим, відповідачі по справі не є членами її родини, оскільки вона та відповідачі не були пов`язані спільним побутом, не мали взаємні права та обов`язки, спільно не проживали. Просила усунути перешкоди у користуванні житловим будинком за [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком за [ADDRESS] . Відповідачка, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей та сім"ї Яготинської районної державної адміністрації про усунення перешкод у володінні та користуванні житлом та вселення. Свої вимоги обгрунтувала наступним. Вона перебувала у шлюбі із [PERSON] з 16.06.2002 по [INFO]. (дата смерті). Від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] , [INFO] . Вона з донькою та чоловіком з 30.11.2005 почали мешкати у будинку за адресою: [ADDRESS] , який був придбаний її чоловіком [INFO] за їх спільні кошти, але право власності на будинок було оформлено на позивачку [PERSON] . Після смерті [PERSON] , відповідачка почала чинити перешкоди їй та її дочці у проживанні в будинку, виганяла їх звідти, погрожувала насильством, так як вирішила продати будинок за 60000 доларів США, тобто їх право, передбачено ст. 64 Житлового кодексу УPCP було порушено. На протязі 2018 року відповідачка [PERSON] зі своїм чоловіком виносили з її домоволодіння різні речі. 02.08.2018 р. з цього приводу вона зверталася до поліції, а 20.08.2018р. вона з дитиною була вимушена переїхати на тимчасове проживання до своїх батьків у Полтавську область. Нещодавно відповідачі зірвали замки з господарських будівель, викопали у дворі садові насадження. Проте, вона з донькою має намір жити в м. Яготин та повернутися на роботу, з якої звільнилася, а 30.08.2018 стала на облік до Полтавського обласного центру зайнятості. Вважає, що право проживання у них з донькою виникло разом із правом [PERSON] , як сина власників домоволодіння, який був членом сім`ї власника за життя. Частиною першою етатті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Незважаючи на неодноразові звернення до поліції, відповідач продовжує порушувати її та її доньки законні права, перешкоджаючи користуватися житловим приміщенням. У зв`язку з цим вони змушені були тимчасово проживати у Полтавській області. У преамбулі Конвенції про права дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, зазначається, що «дитина внаслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи й належний правовий захист». Принцип 8 Декларації прав дитини проголощує: «Дитина повинна за всіх обставин бути серед тих, хто першими одержують захист і допомогу». Майже вісім місяців відповідачка створювала їй та своїй онуці нелюдські умови для проживання, у зв"язку з чим вона 20 серпня 2018 року була вимушена поїхати у м. Полтаву. Її донька відвідувала Яготинський НВК "Спеціалізована школа - загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 3" до червня 2018 року, і закінчила 9 клас. Наприкінці 15 серпня 2018 р. вони забрали документи доньки зі школи і в 10 клас вона пішла в с. Розсошенці Полтавського району Полтавської області. Просила усунути перешкоди у володінні та користуванні житлом шляхом вселення її та [PERSON] у житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивачки за первісним позовом підтримала позовні вимоги, а в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. При цьому, обгрунтувала вимоги також тим, що відповідачка ніколи не була членом сім"ї позивачки, вони не проживали разом, не були пов"язані спільним побутом. Відповідачка з дозволу позивачки вселилася до будинку, оскільки була дружиною сина позивачки. Остання разом із донькою у серпні 2018 р. добровільно виїхала із будинку, придбала у Полтавській області квартиру та на даний час вона та її донька забезпечені власним житлом. Крім цього, відповідачка під час виїзду з будинку демонтувала систему опалення, електропостачання та будинок є не придатним для проживання. Просила задовольнити позов на підставі ст. 406 ЦК України. Представник позивачки за зустрічним позовом та позивачка позовні вимоги підтримали, а в задоволенні первісного позову просили відмовити з тих підстав, що вони не грунтуються на законі. Так, позивачка [PERSON] просила визнати втратившими право користування жилим приміщенням відповідачку на підставі ст. 405 ЦК України та не змінювала підстав та предмету позову протягом розгляду справи. Разом з тим, в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім"ї без поважних причин понад один рік... Як встановлено в судовому засіданні, позивачка за зустрічним позовом з донькою виїхали із спірного будинку у серпні 2018 року, а [PERSON] звернулася до суду з позовом у жовтні 2018 р., тобто через два місяці після події. Крім цього, [PERSON] разом із чоловіком чинили перешкоди у користуванні будинком відповідачці та її переїзд з тих підстав був вимушений. На даний час [PERSON] має власне житло, придбала квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Представник третьої особи служби у справах дітей та сім"ї Яготинської РДА пояснила, що [PERSON] зверталася до служби з приводу виниклого між нею та [PERSON] конфлікту щодо розподілу майна. 10.08.2018 р. на момент обстеження будинку за адресою: [ADDRESS] , в будинку були відсутні будь-які речі та будь-які умови для проживання. Вселення в будинок неповнолітньої дитини за таких обставин служба вважає неможливим та не доцільним. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти зустрічного позову, та просив задовольнити первісний позов, мотивуючи це тим, що він з дружиною [PERSON] спочатку мали намір залишити будинок онуці. Проте, [PERSON] протягом шести місяців після смерті сина почала зустрічатися з іншим чоловіком, не впускала їх до будинку, почала розпродавати майно, у зв"язку з чим між ними виникли неприязні стосунки та на початку серпня 2018 р. вона з онукою залишила будинок. Після чого за участю депутата був складений акт про обстеження будинку, в якому на час огляду була демонтована система опалення, сантехніка, зняті вимикачі, розетки та інше. На даний час вони мають намір продати будинок, оскільки він не придатний для житла. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши докази, суд вважає, що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. В силу ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. В силу частини 4 статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належить особи, зазначені у частині 2 статті 64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Членами сім`ї власника можуть бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно поживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У статті 3 Сімейного кодексу України зазначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У рішенні Конституційного Суду України від 03.06.1999 року № 1-8/99 встановлено, що обов`язковою умовою для визнання особи членом сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з суб`єктом права спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування. Купівлі майна для спільного користування, участі у витратах а утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019р. (справа № 917/1739/17, провадження № 12-161гс19) дійшла висновку, що суди, з"ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Згідно із ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З копії свідоцтва про одруження (а.с. 52) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16.06.2002 р. виконкомом Вирішальненської сільської ради Лохвицького району Полтавської області та прізвище дружини після одруження- "Декань". З копії свідоцтва про народження (а.с. 39) вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] та її батьками є [PERSON] та [PERSON] . З витягу з будинкової книги (а.с. 17-18) вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.08.2017 р., [PERSON] зареєстрована з 30.11.2005 р. З договору купівлі-продажу будинку від 23 червня 2005 р. та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, (а.с. 13-14) вбачається, що [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок під [ADDRESS] . З довідки про склад сім"ї (а.с.11) та довідки Засупоївської сільської ради (а.с.12) вбачається, що в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстровані та проживають з 10.07.1987 року по даний час: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . З копії свідоцтва про смерть (а.с. 10) вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . З висновку ДОП Яготинського ВП від 06.08.2018 р. (а.с. 59) вбачається, що [PERSON] 2 серпня 2018 р. звернулася до Яготинського ВП з заявою, в котрій зазначила, що з будинку по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] забирають речі без її згоди. З висновку ДОП Яготинського ВП від 20.08.2018 р. (а.с. 60) вбачається, що до чергової частини Яготинського ВП надійшло повідомлення від [PERSON] про те, що у спірному будинку були демонтовані металеві ворота. З витягу з трудової книги (а.с. 56-59) вбачається, що [PERSON] 10.03.2011 р. прийнята на роботу в ТОВ "Розподільчий центр Плюс" диспетчером, та 20.08.2018 р. звільнена з посади за згодою сторін. 30.08.2018 р. розпочато виплату допомоги по безробіттю. З актів обстеження житлово-побутових умов, складених 10 серпня 2018 р. (а.с.15-16) вбачається, що в будинку за [ADDRESS] (власник - [PERSON] ) відсутнє опалення, водопостачання, оголені електропровода, відсутні розетки, вимикачі, вхідні двері, у зв"язку з чим умови для проживання дітей відсутні. Громадяни [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають за вказаною адресою. В судовому засіданні установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 23 червня 2005 року, виданого приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Овчаренко І.Ж. зареєстрованого в реєстрі за № 3138, позивачка є власником житлового будинку по [ADDRESS] . Проте, після його придбання остання разом із чоловіком проживала за іншою адресою: в [ADDRESS] . Син позивачки перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 2002 р. до [INFO] р., тобто до моменту смерті. З дозволу позивачки за первісним позовом відповідачка була зареєстрована у будинку з 30.11.2005 р., а її донька [PERSON] , [INFO] - з 18.08.2017 р. Відповідачка [PERSON] проживала у спільному житловому приміщенні як дружина сина позивачки і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Договір між відповідачкою та позивачкою щодо користування спірним будинком не укладався. У серпні 2018 р. [PERSON] разом із донькою виїхала з будинку та на даний час вони проживають у власній квартирі в с. Розсошенці Полтавської області. Позивачка та відповідачка за первісним позовом спільним побутом пов"язані не були, разом не проживали, тобто не були членами сім"ї, тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, у зв"язку з чим первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 23 жовтня 2019 року у справі № 766/12748/16-ц, від 10 квітня 2019р. у справі № 608/1467/17, від 14 серпня 2019р. у справі № 702/101/18, від 22 травня 2019р.у справі № 759/11863/16-ц, від 7 травня 2018 р. у справі № 346/891/17, від 3 квітня 2019 р. у справі № 753/11812/17, від 24 квітня 2019 р. у справі № 216/1036/17. Дійшовши такого висновку, суд приймає до уваги також наступне. Так, в силу ч. 3 ст. 160 СК України, дитина, яка досягла чотирнадцяти років, визначає своє місце проживання самостійно, лише в тому разі, якщо батьки проживають окремо. На даний час дитина відповідачки за первісним позовом проживає у с. Розсошенці Полтавської області у квартирі належній на праві власності її матері [PERSON] та навчається в 11 класі, (а.с. 110). Служба у справах дітей та сім"ї Яготинської районної державної адміністрації дійшла висновку, що в будинку [ADDRESS] умови для проживання дитини відсутні, (а.с.15-16). Таким чином, суд вважає, що будь-які права дитини не порушені. При цьому, суд відкидає покази свідка [PERSON] , аналогічні покази свідка [PERSON] , з котрих вбачається, що вони приблизно навесні та влітку 2018 р. були присутні під час конфлікту, який виник між сторонами з приводу розподілу майна, а також покази свідка [PERSON] , з яких вбачається, що син позивачки та його дружина [PERSON] провадили в будинку ремонт, та після смерті [PERSON] між сторонами виникли неприязні відносини через розподіл майна, оскільки в силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, а відповідно до ч. 2 ст. 406 ЦК України право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Крім цього, в судовому засіданні установлено, що сторони не є членами однієї сім"ї, не мали спільного бюджету, не проживали разом, а тому підстави їх вселення до спірного будинку не можуть бути врегульовані статтею 405 ЦК України.

Outcome: approved