Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів на утримання дитини - [PERSON] [INFO] та надання дозволу на тимчасовий в`їзд/виїзд на окуповану територію/ з окупованої території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування в Донецькій та Луганській областях України, малолітній особі [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] з моменту набрання рішенням суду законної сили і до 10.09.2019 року включно. Також позивач просить надати тимчасовий дозвіл на виїзд за кордон, а саме з території України до Республіки Білорусь, в період з 25.08.2019 року і повернення з території Білорусь до України в період до 10.09.2019 року, малолітній особі - [PERSON] без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] у супроводі матері [PERSON] з моменту набрання рішенням суду законної сили і до 10.09.2019 року включно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що від шлюбу з відповідачем мають неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] . Шлюб розірвано 23.01.2019 року, сторони проживають в різних місцях через бойові дії, що відбуваються в Луганській області. Син проживає разом з позивачем і знаходиться на її утриманні. На теперішній час позивач разом з дитиною зареєстрована в м.Одесі як внутрьошньо переміщена особа. Однак, незважаючи на ситуацію, яка склалася в Луганській області, вони змушені періодично навідуватися за місцем своєї колишньої реєстрації, тобто на непідконтрольну Україні територію. Вона неодноразово намагалася отримати від відповідача по справі дозвіл на виїзд їх спільної дитини на тимчасово окуповану територію Донецької та Луганської областей, однак безрезультатно. Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. Належно повідомлений відповідач в судове засідання не прибув з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений у порядку, визначеному ч. 11 ст. 128 ЦПК України, шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, тому суд розглядав справу на підставі ст.ст. 208-283 ЦПК України, заочно, у зв`язку з чим постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із змісту позовної заяви вбачається, що сторони по справі знаходились у шлюбі з 27.09.2008 року по 23.01.2019 року (а.с.13). Згідно свідоцтва про народження, сторони по справі мають неповнолітнього сина- [PERSON] [INFO] (а.с. 14). Після припинення стосунків з відповідачем по справі неповнолітня дитина залишилася разом з позивачем та знаходиться на її утриманні (а.с.15). На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд та в`їзд дитини до неконтрольованої території в районі проведення операції об`єднаних сил (попередня назва - антитерористичної операції) та назад. У зв`язку з цим суд зазначає. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначеноЗаконом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Пунктом 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України"особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18). Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього може бути дозволено на підставі рішення суду. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачу на в`їзд/виїзд її дитині суд враховує, що саме позивач, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги зводяться на отримання дозволу на виїзд за межі України і переміщення в межах території України за місцем її проживання в м.Алчевськ Луганської області, тобто, території, яка тимчасово неконтрольована українською владою, діючими Законами України і такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені. На території, яка тимчасово непідконтрольна українській владі, знаходиться житло позивача, її близькі і родичі і вони не можуть бути позбавлені права на підтримання родинних відносин з ними. За таких обставин, суд не вбачає підстав в ненаданні тимчасового дозволу на виїзд за кордон, а саме з території України до Республіки Білорусь, в період з 25.08.2019 року і повернення з території Білорусь до України в період до 10.09.2019 року, та на в`їзд/ виїзд на тимчасово окуповану територію/ з тимчасово окупованої території України, неповнолітньому [PERSON] [INFO] , без згоди батька у супроводі матері. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача на підставі рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 15.06.2018 року, у розмірі 1/3 частки всіх видів заробітків, щомісячно, на розмір, у твердій грошовій сумі - 3500 грн. щомісячно, то позивачем не доведено обставин поліпшення матеріального стану відповідача та отримання ним заробітної плати в середньому 12000-15000 грн. щомісячно, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, а тому підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial