Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

В листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 26.04.2010 року у розмірі 34538,54 грн. та витрати по сплаті судового збору. В обгрунтування вимог вказано, що 26.04.2010 року між сторонами було укладено договір №б/н згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Так, банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, відповідач не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами та в порушення умов договору зобов`язання не виконав. Оскільки утворилась заборгованість у зв`язку з невиконанням умов договору позивач звернувся до суду. 01.04.2015 року провадження у справі було зупинено на період проходження відповідачем служби в зоні антитерористичної операції (а.с. 67). 22.11.2016 року провадження у справі відновлено (а.с. 117). В судовому засіданні представники позивача Кардаш С . В. , Ковальчук А.В.( за їх участі в судовому засіданні) підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання 19.08.2019 року не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За його участі в судовому засіданні, відповідач заперечував щодо задоволення позову, при цьому зазначив, що підписи на заяві та довідці про умови кредитування з викорстанням кредитної картки вчинені ним особисто, борг за кредитним договором погашено в повному обсязі, кредитна картка була повернута представнику банку, який в його присутності знищив останню. Відповідач зазначив, що звертався до банку з вимогою щодо неправомірних дій та проведення розслідування по факту користування його кредитною карткою. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні 19.08.2019 року не визнала позовні вимоги, просила відмовити в їх задоволенні. При ухваленні рішення просила врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року по справі №342/180/17-ц Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 22.03.2010 року між сторонами укладено договір про надання банківських послуг, який являє собою заяву( а.с. 14). Зі змісту вказаної заяви вбачається, що 26.04.2010 року відповідач отримав картку та ПІН до неї. 26.04.2010 року відповідач ознайомився з довідкою про умови кредитування з використанням кредитної картки, в якій визначено відсоткову ставку за кредитним договором в розмірі 2,5 % в місяць, порядок повернення коштів, а саме до 25 числа місяця, який є наступним за звітним, порядок нарахування пені 1% від заборгованості, але не менше 50,00 грн. в місяць, вартість надання супутніх послуг( а.с.15). Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на [PERSON] , кредитний ліміт було збільшено з 8000,00 грн. до 21000,00 грн. (а.с. 155). Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Зі змісту розрахунку заборгованості за договором №б/н від 26.04.2010 року, наданого позивачем, станом на 17.08.2014 року заборгованість [PERSON] становить 34538,54 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 21040,00 грн., заборгованість за процентами - 10677,66 грн., комісія - 700,00 грн., судові штрафи - 2120,88 грн. (а.с. 6-13). Твердження відповідача, що кредитна картка, отримана в 2010 році була погашена та повернута представнику банка (а.с. 65) не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами. В свою чергу як вбачається з виписки по банківській картці [PERSON] (а.с. 157-167), починаючи з 28.04.2010 року та до 11.12.2012 року відповідачем здійснювались певні дії по отриманню та поверненню коштів до кредитної картки, що вказує на користування кредитними коштами. Відповідно п.14.12 ст. 14 до Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Таким чином, обов"язок збереження кредитної картки покладено саме на її користувача та посилання відповідача, що його крткою могла користуватись стороння особа є безпідставним. Відповідачем не долучено до матеріалів справи належних та переконливих доказів про погашення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та відсоткам, за таких обставин позовні вимоги щодо стягнення зазначених сум заборгованості підлягають до задоволення. Відповідно до розрахунку заборгованості до складу загальної суми заборгованості позивач враховує також комісію у розмірі 700,00 грн. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 року у справі N 6-1746цс16, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. За таких обставин, суд вважає, що підстави для стягнення комісії з відповідача відсутні та позовні вимоги в цій частині до задоволення не підлягають. Щодо вимоги про стягнення штрафів у розмірі 12120,88 грн., то суд зазначає наступне. Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 року в справі №342/180/17-ц встановила, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Позивачем не доведено належним чином, що відповідача ознайомлено з умовами та правилами надання банківських послуг, які затверджені 06.03.2010 року № СП -2010-256, якими передбачено порядок та розмір нарахування штрафів. Таким чином, у світлі викладених норм та позиції Великої палати Верховного суду від 03.07.2019 року по справі №342/180/ заявлена вимога про стягнення штрафів до задоволення не підлягає. Щодо заяв [PERSON] про застосування строків позовної давності від 01.04.2015 року та від 07.05.2015 року, суд зазначає наступне. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За правилами статей 253-254, 260 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Поряд з викладеним, стаття 264 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частини 1, 3). Як вбачається зі змісту розрахунку заборгованості за договором №б/н від 26.04.2010 року, 11.12.2012 року зараховано кошти в розмірі 267,00 грн. на погашення процентів (а.с. 12 на звороті). В цей самий день позивачем внесено кошти на погашення кредитної заборгованості. Із позовною заявою АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду 11.11.2014 року. З чого вбачається, що у розумінні ст. 264 ЦК України, відповідачем було перервано строк позовної давності та позивач в межах трирічного строку звернувся до суду за захистом своїх прав. Тобто, строк позовної давності не пропущено та клопотання відповідача про застосування строку позовної давності до задоволення не підлягає. Щодо заперечення відповідача та врахування під час ухвалення рішення суду його участь в антитерористичній операції, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України Закону України №2011-ХІІ від 20.12.1991 р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним - з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються. Судом встановлено, що вимоги про стягнення заборгованості заявлені позивачем станом на 17.08.2014 року, та не стосуються періоду участі відповідача в антитерористичній операції ( період з 27.10.2014 року по 05.08.2015 р. ( а.с. 70,115) таким чином в період участі відповідача в антитерористичній операції нарахування відсотків та штрафних санкцій відносно нього не здійснювалось. З урахуванням викладеного вище, аналізуючи в сукупності наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність порушення умов кредитного договору №б/н від 26.04.2010 року, права позивача порушені неналежним виконанням [PERSON] взятого на себе зобов`язання, а тому суд задовольняє частково позовні вимоги та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 31717,66 грн., а саме: 21040,00 грн. - заборгованості по тілу кредиту, 10677,66 грн. - заборгованості за процентами. Згідно ст. 141 ЦПК України та врахувавши, що відповідачем та його представником не надано жодних доказів про те, що він звільнений від сплати судового збору, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 345,39 грн.

Outcome: partial