Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

05 червня 2013 року [PERSON] звернувся до суду із позовом про захист гідності та честі, неодноразово змінював позовні вимоги та остаточно просив визнати недостовірною негативну інформацію відносно [PERSON], працюючого заступником начальника з експлуатації ТОВ "Морський спеціалізований порт "Ніка-Тера", яка поширена [INFO] року на веб-сайті [INFO] ([INFO]) у статті "[INFO]" грозят увольнениями за ... вступление в профсоюз?"; зобов"язати засновника веб-сайту [INFO] [PERSON] та автора статті [PERSON] спростувати недостовірну інформацію про [PERSON] шляхом забезпечення відповідної публікації під заголовком "СПРОСТУВАННЯ" на веб-сайті [INFO] протягом 30 днів із посиланням на статтю, в якій була поширена недостовірна інформація, таким же шрифтом, у десятиденний строк з моменту набрання законної сили рішенням суду; зобов"язати засновника веб-сайту [INFO] [PERSON] та автора статті [PERSON] утриматися в подальшому від поширення недостовірної інформації про [PERSON] В обґрунтування позову [PERSON] вказував, що він працює заступником начальника порту з експлуатації Товариства з обмеженою відповідальністю "Морський спеціалізований порт "Ніка-Тера", має добрий авторитет в колективі та позитивно характеризується. [INFO] року на веб-сайті [INFO] ([INFO]) (надалі веб-сайт) було опубліковано статтю "[INFO]" грозят увольнениями за ... вступление в профсоюз?", в якій автор посилався на лист працівників підприємства. [PERSON] вважає, що викладена у вказаній статті інформація є недостовірною, порушує його гідність та честь, а також ділову репутацію, а саме його звинувачення у жорсткому моральному тиску, погрозах незаконного звільнення працівників підприємства через вступ у профспілкову організацію є недостовірним та підлягає спростуванню. В зв"язку із зазначеним, позивач, посилаючись на Конституцію України, ст. 277 ЦК України, Постанову Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", Закон України "Про інформацію", норми чинного законодавства, звернувся до суду за захистом порушених особистих немайнових прав. В судовому засіданні [PERSON], а також його представники [PERSON] та [PERSON], позов підтримали, підтвердили факти, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON], її представник та представник [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вказували на необґрунтованість та безпідставність заявлених вимог. Посилалися на те, що [PERSON], як автор статті, діяла в межах діючого законодавства, в зв'язку із чим права [PERSON] не порушувала. Відповідач посилалася, що вказана стаття була опублікована на підставі листа працівників ТОВ "Ніка-Тера" та вона, як журналіст, висловила оціночні судження. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з"явився про час та дату розгляду справи повідомлений належним чином, направив для участі у справі свого представника. Представник третьої особи [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що 19 червня 2013 року на підприємстві була утворена профспілкова організація, яку він очолює. Профспілкова організація була утворена на добровільних засадах, а саме на зборах працівників підприємства. [PERSON] є головою іншої профспілки, з якою відсутня конкуренція. Інформацією з приводу того, що докери скаржилися на [PERSON] щодо його тиску у зв"язку із вступом у профспілку морського торгового порту, не володіє. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, покази свідка [PERSON], суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] з 15 березня 2012 року по цей час працює в ТОВ "Морський спеціалізований порт Ніка-Тера" на посаді заступника начальника порту з експлуатації, тобто є публічною особою (а.с.17). [INFO] року на веб-сайті [INFO] ([INFO]) опубліковано статтю під назвою "[INFO]" грозят увольнениями за ... вступление в профсоюз?", де автор посилався на лист працівників порту, в якому [PERSON] та [PERSON] звинувачувалися у створенні морального тиску на докерів з приводу їх вступу у новостворену профспілку в погрозах розформування бригад та звільнення працівників (а.с.8-13). Не погоджуючись із вказаною статтею, позивач звернувся до відповідачів із вимогою про надання йому листа (скарги) працівників підприємства, на підставі якого була оприлюднена стаття (а.с.14). У відповідь на звернення редактором видання [PERSON] позивачу повідомлено про неможливість розголошення інформації про авторів листа відповідно до статті 25 ЗУ "Про інформацію" (а.с.15). Посилаючись на вимоги статті 277 ЦК України, [PERSON] вважає, що неправдивою публікацією відповідачі порушили його гідність та честь і він потребує судового захисту. В процесі судового розгляду справи встановлено, що у вказаній статті викладені оціночні судження автора щодо подій, які відбуваються на підприємстві після створення та становлення профспілкової організації в двох бригадах в квітні 2013 року. Пунктами 18,19 Постанови Пленуму ВСУ від 27 лютого 2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Так, із змісту опублікованої [INFO] року на веб-сайті [INFO] статті "[INFO]" грозят увольнениями за ... вступление в профсоюз?" вбачається, що автор статті [PERSON] посилалася на висловлювання працівників порту в процесі співбесіди та на лист докерів порту від [INFO] року стосовно тяжких умов праці, відсутності захисту їх законних прав та тиску з боку представників адміністрації [PERSON] та [PERSON] на докерів двох бригад, які встигли вступити до галузевої профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, з погрозами розформування бригад та звільнення з роботи. Крім того, автор також посилалася на бесіду з головою профспілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту [PERSON] стосовно тиску керівництва ТОВ "МСП "Ніка-Тера" на членів профспілки, про що свідок [PERSON] підтвердив у судовому засіданні. У свою чергу відповідач [PERSON] пояснювала, що не ставила за мету порушувати гідність та честь позивача, а її короткі та коректні коментарі є результатом осмислення отриманої інформації. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Таким чином, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового оскарження оціночні судження, думки, переконання,критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі Конвенція). Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов'язок відшкодувати моральну шкоду. В судовому засіданні знайшов своє місце, та не оспорюється сторонами, факт, що автором статті [PERSON] надавалася можливість [PERSON] висловити свою думку з приводу опублікованої статті, але позивач цим не скористався. Відповідно до п.1 ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств. Таким чином, журналіст має право написати критичний матеріал, вправі не тільки висвітлювати позитивні сторони життєдіяльності суспільства, а й звертати увагу на необхідність викоренення певних недоліків, порушень закону, про які йому стало відомо. В ряді випадків перешкоджання у поширенні інформації, поганої з точки зору певних осіб, тобто негативної, може навіть розглядатись як цензура, яка в Україні заборонена. Так звана негативна інформація у певному її розумінні може стати результатом дій журналіста, який діяв добросовісно, перевірив її і має не лише права, а й обов'язок інформувати громадськість про будь-які прояви у суспільстві, не замовчувати інформацію заради суспільної та особистої безпеки членів суспільства, наприклад, якщо це стосується екологічної безпеки, корупції тощо. Подібні підходи існують на сьогодні в ряді чинних законів України. Крім того, пунктом 41 рішення Європейського суду з прав людини (справа Лінгенса 12/1984/84/131 проти Австрії) від 08 липня 1986 року визначено, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10 Конвенції, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Ці принципи мають особливе значення, коли йдеться про пресу. Хоча преса не повинна переступати меж, встановлених, inter alia, для "захисту репутації інших осіб", на ній лежить обов'язок повідомляти інформацію та ідеї на політичні теми так само, як і в інших сферах, які становлять громадський інтерес. І не лише засоби масової інформації мають завдання повідомляти таку інформацію та ідеї, а й громадськість має право отримувати їх. Таким чином, гарантії статі 10 Конвенції поширюються не тільки на "правдиву", тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції. Аналізуючи приведені докази та нормативні матеріали, суд приходить до висновку, що автор статті [PERSON], публікуючи на веб сайті [INFO] ([INFO]) статтю "[INFO]" грозят увольнениями за ... вступление в профсоюз?", діяла в межах ст. ст. 24, 471 ЗУ "Про інформацію", а відтак визнає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими.

Outcome: dismissed