Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-12 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору оренди землі недійсним та поновлення строку для відчуження земельних ділянок. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, було залучено Головне управління Держгеокадастру у Миколаївській області. Свої позовні вимоги мотивує тим, що є власницею земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які отримані нею у спадщину. Вона є громадянкою Російської Федерації. Її інтереси для оформлення спадщини, за довіреністю, яка посвічувалася нотаріусом в м. Сургут Ханти-Мансійського автономного округу Тюменської області представляла [PERSON] , яка скориставшись довіреністю та оригіналами документів, які посвідчують право власності позивачки на земельні ділянки, діючи в супереч інтересам свого довірителя, уклала договору оренди земельних ділянок зі своїм братом [PERSON] , строк дії яких становить 49 років. Однак, прав на укладення договору оренди у відповідача не було, тому вказані договору є недійсними. Оскільки відповідач [PERSON] не бажає в позасудовому порядку розірвати договір оренди, для захисту своїх порушених прав позивач вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Крім цього, оскільки вона є громадянкою РФ і за законом не має права бути власником земель сільськогосподарського призначення, вона також просить суд поновити їй строк для відчуження земельної ділянки. Представники позивача під час судового засідання підтримали позов, та просили про його задоволення. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що передача земельних ділянок повністю відповідала волі власника земельних ділянок, про що свідчить довіреність, яка посвідчена нотаріусом за місцем проживання [PERSON] , та в якій вказано обсяг повноважень представника, зокрема передавати в оренду майно. Крім цього, позивач була обізнана щодо наявності договорів, оскільки вона отримувала за них орендну плату. Також позивачем було пропущено строк на звернення до суду, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України. Згідно з положеннями ч.ч.2 та 3 ст. 203 ЦК особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Частиною 1 ст. 237 ЦК передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з ч.3 цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, передбачених актами цивільного законодавства. Статтею 241 ЦК визначено, що правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє, лише в разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин уважається схваленим у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов`язки з моменту вчинення цього правочину. Отже, ст. 241 ЦК презюмує наявність у представника певного обсягу повноважень, належним чином та в установленому порядку наданих йому особою, яку він представляє, а також установлює випадки й умови набуття чинності правочином, учиненим від імені довірителя його представником, коли останній перевищив обсяг наданих йому повноважень. За таких обставин ця норма ЦК не може бути застосована до правовідносин, коли правочин укладений від імені особи іншою особою, яка взагалі не була уповноважена на таке представництво і не мала жодних повноважень діяти від імені свого довірителя, а отже, не могла їх перевищити. Відповідно до ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Спеціальним законом, що регулює питання оренди землі є Закон України "Про оренду землі". Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з нормами ЗУ "Про оренду землі" договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін. [PERSON] є власником земельних ділянок кадастровий номер 4821481700:02:000:0076 площею 10,2363 га та 4821481700:01:000:0177 площею 0,7842 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Костуватської сільської ради Братського району Миколаївської області. 05 травня 2015 року нотаріусом нотаріального округу Сургутського району Ханти-Мансійського автономного округу-Югри РФ було посвідчено від імені Сінельнікової А.Л. довіреність на ім`я [PERSON] відповідно до якої, останній надано право від імені довірителя- мовою оригіналу: «управлять и пользоваться принадлежащей мне земельной долей и земельним паем, находящимися на територии Костуватского сельского совета Братского района Николаевской области…..». Довіреністю також надано право передавати вказане майно в оренду. 15 травня 2016 року [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] та [PERSON] було укладено договір оренди земельних ділянок, термін дії якого, відповідно до п. 7 договору, становить 49 років. 17.06.2016 року договір було зареєстровано в державному реєстрі речових прав. Відповідно до п. 2 договору в оренду передається земельні ділянки з кадастровими номерами 4821481700:02:000:0076 площею 10,2363 га та 4821481700:01:000:0177 площею 0,7842 га. Позивач зазначає, що у [PERSON] не було повноважень на укладання договору оренди землі оскільки поняття земельної долі та земельної частки не є тотожними з земельною ділянкою. З вказаним суд погоджується виходячи з наступного. Так, відповідно до Російсько-українського словника правничої мови, з російської мови «доля» в перекладі на українську - це «пай, пайка, частина, частка, уділ, дільниця, дільниця». Земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельної частки (паю). При розумінні сутності поняття "земельна частка (пай)" насамперед варто керуватися законодавством, зокрема, ст. 25 і "Перехідними положеннями" Земельного кодексу України, "Перехідними положеннями" Закону України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 р. (в редакції від 2 жовтня 2003 p.), Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям" від 8 серпня 1995 р. № 720, постановою Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)" від 4 лютого 2004 р. № 122, постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження форми сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)" від 12 жовтня 1995 р. № 801. Земельна частка (пай) має особливий юридич¬ний статус. Головною особливістю земельної частки є те, що вона не є земельною ділянкою, зокрема, не визначена в натурі (її межі невідомі до моменту виготовлен¬ня і затвердження технічної документації) і не має унікального кадастрового номе¬ра. Це лише документально оформлене право людини на майбутнє отримання у власність земельної ділянки із земель колишніх колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Відповідно до ст. 79 ЗК Земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру… Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера (ст.. 79-1 ЗК України). За таких обставин, суд приходить до висновку, що [PERSON] не мала повноважень на укладання договору оренди саме земельних ділянок, оскільки в наданій довіреності вказане право на розпорядження іншого майна, а не земельних ділянок, а отже, договір оренди від 15 травня 2016 року є недійсним. Щодо твердження представника відповідача про те, що позивач знала про наявність договору оренди, оскільки отримувала орендну плату, суд зазначає наступне. На підтвердження виплати орендної плати представником відповідача надано суду копії виписок з АТ КБ «ПриватБанк» згідно яких [PERSON] на ім`я [PERSON] здійснювала грошові перекази. Однак надані документи не можуть бути доказом сплати саме орендної плати, так як договір укладений 15.05.2016 року датовані лише 2018-2019 роком, не містять в собі зазначення що це саме орендна плата за договором оренди землі, отже не можуть бути доказом схвалення угоди. Що стосується пропуску строку позовної давності. Згідно з ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Суд вважає, що позивачем не пропущено строк на звернення до суду, оскільки в матеріалах справи наявні листи представника [PERSON] до орендаря, в яких зазначено, що [PERSON] у вересні 2018 року стало відомо про договір оренди, у відповіді орендаря відсутні заперечення з цього факту. Крім цього, представником позивача долучено до матеріалів справи постанову слідчого про закриття кримінального провадження від 23.12.2019 року, відомості щодо якого внесено до ЄРДР 18.12.2018 року, що також підтверджує відсутність підстав для застосування строку позовної давності. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання договору оренди землі недійсним підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині поновлення строку на відчуження земельних ділянок, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Частиною 5 ст. 22 Земельного кодексу України встановлено, що землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземним громадянам, особам без громадянства. Також ч.2 ст. 81 ЗК дозволяється іноземним громадянам та особам без громадянства набувати права власності на земельні ділянки лише несільськогосподарського призначення. Водночас ч.4 цієї ж статті, встановлено, що землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Відповідно до ч.1, 2 ст. 145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. У випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. З викладеного випливає, що землі сільськогосподарського призначення на постійній основі можуть належати лише тільки громадянину України. Відповідно до норм ст. 127 ЦПК України, суд наділено повноваженнями щодо поновлення чи продовження строків, встановлених законом, за умови визнання причин його пропуску поважними. Отже, після отримання в 2015 році у спадщину земельні ділянки сільськогосподарського призначення позивач повинна була протягом року відчужити належні їй земельні ділянки громадянину України. Позивач просить суд поновити їй пропущений строк для відчуження земельних ділянок, однак доказів наміру на відчуження не надала, зокрема, відмови нотаріуса у посвідченні відповідного договору. Відповідно до пункту 15 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про ринок земель не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Відповідно до п. «е» ст. 140 ЗК України, невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений однорічний строк, є підставою примусового припинення права власності. У відповідності до норм ч. 2 ст. 145 ЗК України, у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Відповідно до ст.. 122 Земельного кодексу України до повноважень органів місцевого самоврядування у земельній сфері належить розпорядження землями територіальних громад; надання земельних ділянок у користування та здійснення контролю за станом використання земель. Пунктом 21 «Перехідних положень» Земельного кодексу України встановлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», тобто з 01.01.2019, землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Таким чином, органами, які на даний час наділений правом власності та розпорядження земельними ділянками припинених колективних сільськогосподарських підприємств є відповідні органи місцевого самоврядування. Вказані земельні ділянки розташовані на території Костуватської сільської ради Братського району Миколаївської області. Відповідно до розпорядження КМУ Про визначення адміністративних центрів та затвердження територій територіальних громад Миколаївської області До Новомарївської ОТГ належить, зокрема Костуватська сільська рада (село Костувате, село Петрівка Друга, село Петрівка Перша) Позивачем до участі у справі в якості відповідача не залучено Новомар`ївську ОТГ Братського району Миколаївської області. У статті 51 ЦПК України, зазначено суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а уразі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження-до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Відповідного клопотання до суду не надходило. Крім цього суд зазначає, що в провадженні Братського районного суду Миколаївської області перебуває цивільна справа за позовом Заступника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області в інтересах держави, в особі Новомар`ївської сільської ради Братського району Миколаївської області до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про примусове припинення права власності на земельні. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведені позовні вимоги в частині поновлення строку на відчуження земельних ділянок. За такого, в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст.. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial