Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

В жовтні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого 25 квітня 2017 року приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А. В обгрунтування позову вказував, що його рідний дядько по лінії батька [PERSON] помер [INFO] . Дядько був похилого віку (81 рік), він хворів та потребував сторонньої допомоги, яку йому надавав він, позивач, та [PERSON] . У період з 25 січня 2017 року по 20 квітня 2017 року він не мав можливості доглядати дядька, оскільки перебував в Херсонській області на роботі. На похороні він дізнався, що за два дня до смерті, а саме 25 квітня 2017 року дядько вчинив заповіт на користь [PERSON] , яка не є його родичкою, однак інколи його відвідувала. В подальшому, при поданні заяви про прийняття спадщини в приватного нотаріуса Гадайчук Є.А. йому стало відомо про посвідчення даного заповіту нотаріусом. Вважає, що під час вчинення заповіту не було вільного волевиявлення [PERSON] , яке б відповідало його внутрішній волі, оскільки він перебував в пригніченому стані, був безвільний та не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними через те, що хворів на атеросклеротичний кардіосклероз з аритмією, церебральний атеросклероз, судинну деменцію. Вказує, що заповіт було посвідчено за місцем проживання [PERSON] , а бланк заповіту було заготовлено раніше за допомогою технічних засобів без врахування попередньої його волі щодо розпорядження в 2016 році земельною ділянкою та будинку в с. Вочківці, які він заповів [PERSON] . В жовтні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним заповіту, складеного [PERSON] на користь [PERSON] , посвідченого 25 квітня 2017 року приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А. Обгрунтовуючи позов зазначала, що [INFO] помер чоловік її рідної тітки [PERSON] , якому за життя вона надавала допомогу. Також вона та [PERSON] понесли витрати на організацію поховання [PERSON] . Вказує, що останній постійно хворів, тому 23 листопада 2016 року посвідчив на її ім`я довіреність на представництво його інтересів та цього ж дня вчинив заповіт, яким заповів їй, [PERSON] , частину будинку, розташованого в с. Вочківці Волочиського району та частку земельної ділянки, розташованої на території Ожиговецької сільської ради. Пізніше, у грудні 2016 року [PERSON] подарував їй 1/2 частку житлового будинку з надвірними спорудами, договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Гадайчук Є.А. 15.12.2016 року. Після смерті [PERSON] вона дізналася про наявність спірного заповіту на користь [PERSON] , яка не входить в коло їхніх родичів та почала відвідувати заповідача тільки незадовго до його смерті. Вказує, що [PERSON] був похилого віку, він не міг обходитися без сторонньої допомоги, тому оформив довіреність на її ім`я. Також [PERSON] неодноразово вдома відвідував лікар, оскільки він хворів на атеросклеротичний кардіосклероз з аритмією, церебральний атеросклероз, судинну деменцію та мав ряд інших захворювань, які в сукупності могли вплинути на його дії. Вважає, що під час вчинення та посвідчення заповіту за два дня до смерті, [PERSON] не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Ухвалою Волочиського районного суду від 28 листопада 2017 року позови [PERSON] та [PERSON] було об`єднано в одне провадження. Ухвалою Волочиського районного суду від 28 березня 2018 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним заповіту залишено без розгляду. В судовому засідання позивачі [PERSON] , [PERSON] позов підтримали, з підстав, викладених у позовних заявах. [PERSON] як третя особа проти позову [PERSON] не заперечив. Відповідачка та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили, вважають позовні вимоги безпідставними. Вказують, що волевиявлення [PERSON] під час складання заповіту було вільним і відповідало його волі, він усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними. Зазначають, що на [PERSON] ніхто не вчиняв фізичного чи психічного впливу або насильства, а також щодо нього не вчинялися обманні дії. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. В письмовому поясненні (т. 1 а.с. 66) зазначила, що розгляд даної справи не може вплинути на її права та обов`язки як приватного нотаріуса. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що нею як приватним нотаріусом під час посвідчення заповіту [PERSON] не було допущено порушення норм чинного законодавства, сумнівів з приводу психічного стану заповідача чи його особистого волевиявлення у неї не виникло. Заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною статтями 1251-1252 ЦК України. Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом встановлено, що 23 листопада 2016 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого заповів [PERSON] належну йому частку у праві власності на житловий будинок з надвірними господарськими спорудами та присадибні земельні ділянки в [ADDRESS] та належну йому частку земельної ділянки, розташовану на території Ожиговецької сільської ради. Даний заповіт посвідчений державним нотаріусом Волочиської державної нотаріальної контори Хмельницької області Кочаток Т.В.., зареєстрований в реєстрі за № 1-2967. 25 квітня 2017 року було складено заповіт, згідно якого [PERSON] , на випадок його смерті усе своє майно заповів [PERSON] . Даний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А., зареєстрований в реєстрі за № 1431. [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м.Волочиськ Хмельницької області. На час смерті [PERSON] проживав та був зареєстрований один в [ADDRESS] . Згідно з матеріалами спадкової справи № 152/2017, заведеної приватним нотаріусом Волочиського районного нотаріального округу Гадайчук Є.А., після смерті [PERSON] заяви про прийняття спадщини подали наступні особи: [PERSON] як спадкоємець за заповітом від 25 квітня 2017 року, [PERSON] як спадкоємець за заповітом від 23 листопада 2016 року, а також [PERSON] як спадкоємець по закону (племінник). Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з частиною першою статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз`яснено, що правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 225 ЦК України звертається або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними такого стану на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Так, під час розгляду справи ухвалами Волочиського районного суду від 13 грудня 2017 року та від 25 травня 2018 року за клопотаннями позивачів було призначено посмертну судову психіатричну експертизу та додаткову посмертну судову психіатричну експертизу, відповідно, проведення яких доручено експертам Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1. На вирішення експертизи були поставлені такі питання: чи страждав психічними захворюваннями або захворюванням, яке могло вплинути на його психічний стан, [PERSON] , який помер [INFO] , під час складання та підписання заповіту 25 квітня 2017 року та чи міг він під час складання та підписання заповіту у зазначений час розуміти значення своїх дій, усвідомлювати їх і керувати ними? Згідно з висновком судово-психіатричного експерта №90 від 17 лютого 2018 року Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1 експертами було встановлено, що на основі представлених матеріалів цивільної справи та медичної документації неможливо достовірно встановити діагноз психічного захворювання, а тому неможливо відповісти на запитання чи міг [PERSON] під час складання та підписання заповіту 25 квітня 2017 року розуміти значення свої дій, усвідомлювати їх та керувати ними. (т. 1 а.с. 172-174) Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №522 від 27 серпня 2018 року за результатами додаткової посмертної судової психіатричної експертизи, експертами Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1 також зроблено висновок, що на основі представлених матеріалів цивільної справи та медичної документації на поставлені перед експертом запитання відповісти неможливо. (т. 2, а.с 17-20) В подальшому, ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2018 року за клопотанням позивачки [PERSON] у справі призначено повторну посмертну судову психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово-психіатричних експертиз, на вирішення якої поставлені ті ж питання, що і у первинні й та додатковій експертизах. Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 21 від 11 січня 2019 року Київського міського центру судово-психіатричної експертизи на момент складання та підписання заповіту 25 квітня 2017 року о 15.20 год. [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , виявляв ознаки психічного розладу у вигляді - судинної деменції і за своїм психічним станом у зазначений період часу не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Допитаний в судовому засіданні 28 березня 2019 року судовий експерт [PERSON] , який входив в склад експертної комісії, підтримав даний висновок. За клопотанням відповідачки [PERSON] ухвалою Волочиського районного суду Хмельницької області від 24 травня 2019 року у справі призначено повторну посмертну судову психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Державної установи «Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» (т. 2 а.с. 165-166). Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 11 від 27 грудня 2019 року, проведеної експертами Державної установи "Науково-дослідний інститут психіатрії Міністерства охорони здоров`я України" на момент укладання заповіту 25 квітня 2017 року [PERSON] , [INFO], який помер [INFO] , виявляв ознаки тяжкого хронічного психічного розладу у вигляді "Судинної деменції" і за своїм психічним станом під час складання та підписання заповіту 25 квітня 2017 року не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (т. 2 а.с. 209-220) Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги зазначений висновок судово-психіатричного експерта № 11 від 27 грудня 2019 року, оскільки такий висновок є чітким, достатнім та обґрунтованим, складений на підставі детального аналізу матеріалів цивільної справи, всіх медичних документів, а також з врахуванням пояснень всіх свідків по справі, співставлення отриманих даних з діагностичними стандартами та діючою в Україні міжнародною класифікацією психічних і поведінкових розладів 10-го перегляду, тому немає підстав сумніватись в його правильності. Зокрема, експертами вивчено та проаналізовано медичну документацію щодо [PERSON] , в тому числі медичні записи, зроблені у березні 2007 року, згідно яких [PERSON] було вперше діагностовано: "Дисцикуляторну енцелофалопатію ІІ ст.", яка протягом декількох років прогресувала з формуванням більш глибокої судинно-мозкової патології, про що свідчили скарги на головокружіння, головний біль, загальну слабкість, зниження пам`яті, слуху, шум у вухах, порушення сну, швидку втому, тощо. На підставі виявлених скарг та динаміки об`єктивного стану у березні 2016 року у підекспертного була діагностована вже більш тяжка цереброваскулярна патологія: "Церебральний атеросклероз, хронічна судинно-мозкова недостатність ІІ ст.", яка й стала підгрунтям формування судинної деменції. 16 вереня 2016 року сімейний лікар зафіксувала у [PERSON] скарги на частий головний біль, головокружіння, порушення сну, зниження пам`яті, слуху, загальну слабкість. Відмітила, що після короткочасної втрати свідомості у підекспертного спостерігалася декомпенсація психічного стану з неадекватною поведінкою, відмовою від їжі, нечіткими відповідями на запитання, дезорієнтацією в просторі та часі. Був встановлений діагноз: "...Церебральний атеросклероз, судинна деменція, хронічна судинно-мозкова недостатність ІІІ ст.", призначена консультація лікаря-невролога. Запис лікаря від 03 квітня 2017 року відображає аналогічний психосоматичний стан і діагноз. Також експертами враховано те, що в судових засіданнях сімейний лікар [PERSON] , яка оглядала [PERSON] в 2016 році, повністю підтвердила свої записи, більш широко розкривши симптоматику деменції, яку вона спостерігала у підекспертного під час оглядів та як лікар констатувала наявність виражених когнітивних порушень, які досягали ступеню судинної деменції, а саме нечіткі відповіді на запитання, дезорієнтація в часі, значні порушення пам`яті. Зокрема, сам [PERSON] скарг на здоров`я не надавав, дані скарги отримувала в нього при цілеспрямованому опитуванні. З врахуванням зазначених обставин, суд відхиляє, тобто, не приймає до уваги наявні в матеріалах справи висновки судово-психіатричного експерта № 90 від 17 лютого 2018 року, № 522 від 27 серпня 2018 року Хмельницької обласної психіатричної лікарні №1, оскільки такі не надали категоричної відповіді стосовно стану психічного здоров`я [PERSON] щодо можливості усвідомлення ним своїх дій та не спростовують висновків судово-психіатричного експерта № 21 від 11 січня 2019 року № 11 від 27 грудня 2019 року. Показання свідків [PERSON] , [PERSON] та лікаря [PERSON] щодо поведінки [PERSON] , яка могла свідчити про його психічні розлади, узгоджуються з дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, в тому числі і з даними висновків судово-психіатричного експерта № 21 від 11 січня 2019 року та № 11 від 27 грудня 2019 року, тому суд приймає їх до уваги. Показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо відсутності у [PERSON] видимих ознак психічних розладів на час підписання спірного заповіту не можуть бути взяті судом до уваги, оскільки такі не спростовують висновків судово-психіатричного експерта № 21 від 11 січня 2019 року № 11 від 27 грудня 2019 року та суперечать іншим доказам у справі, в тому числі даним медичної картки [PERSON] . Показання свідка [PERSON] не підтверджуюють та не спростовують обставини, які підлягають доказуванню у даній справі, а тому суд не приймає їх до уваги. Враховуючи викладене, суд оцінивши всі наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, дійшов висновку про доведеність обставин про те, що заповідач [PERSON] у момент укладення спірного правочину перебував у стані, що перешкоджав йому усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, а відтак не було додержано вимог, необхідних для чинності правочину, встановлених ст. 203 ЦК України. З врахуванням зазначених вище норм чинного законодавства та встановлених в судовому засіданні обставин, позови [PERSON] та [PERSON] підлягаяють задоволенню. Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідачки про те, що [PERSON] та [PERSON] не є заінтересованими особами у даній справі, не набули права подавати позов про визнання заповіту недійсним та не можуть бути спадкоємцями після смерті [PERSON] , оскільки в підтвердження цих пояснень суду доказів не було надано. Судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачів. Витрати, понесені позивачкою [PERSON] на оплату судових психіатричних експертиз у сумі 8741 грн. 97 коп. (т. 2 а.с. 110) підлягають стягненню на її користь з відповідачки [PERSON] .

Outcome: approved