Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

29.01.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та, зменшивши розмір позовних вимог, остаточно просила стягнути з відповідача на її користь неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 18.02.2015 року по 07.08.2015 року в розмірі 3850,47 грн. Позов вмотивовано тим, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.03.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 18.02.2014 року і до повноліття дитини, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач належним чином та своєчасно аліменти не сплачував, тому згідно розрахунку [PERSON] неустойка за прострочення сплати аліментів за період з 18.02.2015 року по 07.08.2015 року становить 3850,47 грн, яку позивач просить стягнути з [PERSON] В своїх запереченнях від 24.04.2015 року та від 03.02.2016 року відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні. Стверджував, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з його вини, а з вини бухгалтера підприємства, на якому він працює, та банківської установи. Крім того, заборгованість після її виявлення погашена ним в повному обсязі. Позивач [PERSON] та її представники [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов [PERSON] щодо стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Зазначали, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з вини [PERSON] Представники третіх осіб - Корабельного та Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції у судовому засіданні пояснювали, що фактично відповідач [PERSON] від сплати аліментів не ухилявся. Заборгованість по аліментам погашено. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 21.03.2014 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 18.02.2014 року і до повноліття дитини, але не менш 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно розрахунку заборгованості, наданому позивачем [PERSON] в уточненій позовній заяві від 05.10.2015 року, у відповідача існувала заборгованість по аліментам з 18.02.2014 року по 01.01.2015 року в розмірі 904,10 грн.; з 01.01.2015 року по 01.08.2015 року в розмірі 214,68 грн. Відтак, за розрахунком позивача, пеня за несплату прострочених аліментів складає 3850,47 грн. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 196 СК України при виникненні заборгованості за аліментами з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшено судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. В процесі розгляду справи доведено, що докази ухилення відповідача [PERSON] від сплати аліментів відсутні; із заробітної плати відповідача бухгалтерією за місцем його роботи щомісячно відраховувалася 1/4 частина заробітної плати, яка надсилалася на банківський рахунок позивача. Неустойку за прострочення сплати аліментів у розмірі 3850,47 грн. позивачем не доведено, оскільки при нарахуванні розміру аліментів бухгалтерія підприємства відповідача помилково виходила не із всієї суми нарахованої заробітної плати, а із заробітної плати після стягнення податків. Крім того, за повідомленнями філії Миколаївського регіонального управління ПАТ КБ "ПриватБанк" 06.08.2014 року в ПАТ КБ "ПриватБанк" від ПП "[PERSON]." із заробітної плати [PERSON] надійшли аліменти за березень та липень 2014 року на загальну суму 560,43 грн. та в цей же день зазначену суму зараховано на інший банківський рахунок. Кошти помилково знаходилися на цьому рахунку до 06.08.2015 року та були повернуті за зверненням відповідача. Зазначені обставини фактично не оспорюються позивачем та її представниками. Крім того, відповідачем [PERSON] на підтвердження того факту, що заборгованість по сплаті аліментів утворилась не з його вини, надано платіжні доручення, довідки-розрахунки. Твердження позивача [PERSON] та її представників про обов'язок працюючого на підприємстві відповідача контролювати розмір та своєчасність перерахування аліментів суд вважає необгрунтованим, оскільки такий обов'язок виходить за межі обов'язків [PERSON], передбачених ст.ст. 180, 181 СК України.

Outcome: dismissed