Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON], стверджуючи, що 12.03.2009 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11089101000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у сумі 123680,00 доларів США та зобов'язалася повернути у повному обсязі і в строк до 06.12.2037 року, або достроково зі сплатою 11,3 % річних за користування кредитом. 10 грудня 2008 року було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер Договору змінено. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у порядку передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», яке стало правонаступником усіх прав та обов'язків АКІБ «Укрсиббанк». 08 грудня 2011 року своє право вимоги, щи виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», останнім передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк». Позивач вказує, що через неналежне виконання умов Договору про надання споживчого кредиту у позичальника станом на 26.06.2013 року утворилася заборгованість у розмірі 171875,15 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 1373798,08 грн., яка складається з 112271,76 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 897388,18 грн. - заборгованість за кредитом, 59603,39 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 476409,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. У зв'язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом та просить суд: - в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 171875,15 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 1373798,08 грн. за Договором про надання споживчого кредиту №11089101001 від 12.03.2009 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ «Дельта Банк» на підставі іпотечного договору від 06.12.2006 року, укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON]; - зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. за ПАТ «Дельта банк»; - припинити право власності іпотекодавця [PERSON], в тому числі право володіння, користування та розпорядження квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м.; - припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS]; - виселити з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] іпотекодавця [PERSON] та усіх мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; - стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта банк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 3441,00 грн. Представник позивача був належним чином повідомлений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явився та надав заяву про розгляд справи без його участі, просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] була належним чином повідомлена про судовий розгляд справи, однак до суду не з'явилася, причини своєї відсутності до суду не надала (а.с.114, 118). Представник державної реєстраційної служби України був належним чином повідомлений про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явився та надав до суду письмові заперечення проти позову (а.с.83-85), просив відмовити у його задоволенні, мотивуючи тим, що вказана вимога є передчасною, скільки діючим законодавством визначено процедуру державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за заявницьким принципом. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, припинення права власності на предмет іпотеки. В частині вимог про припинення права користування житловим приміщенням та виселення відповідача [PERSON] та усіх мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.12.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №11089101000, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредит у сумі 123680,00 доларів США та зобов'язалася повернути у повному обсязі і в строк до 06.12.2027 року або достроково зі сплатою 11,3 % річних за користування кредитом (а.с.11-20). 10 грудня 2008 року було укладено Додаткову угоду №1 до Договору про надання споживчого кредиту, згідно якої номер Договору змінено (а.с.21). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним Договором про надання споживчого кредиту іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. (а.с.28-32). Обтяження нерухомого майна іпотекою було зареєстровано Банком у порядку передбаченому законом у Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та у Державному реєстрі іпотек. 27 березня 2009 року було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору, згідно якого пункт 1.2.1.1 іпотечного договору змінено та доповнено пунктом 1.10 (а.с.33-34). 08 грудня 2011 року своє право вимоги, щи виникло з кредитного договору у Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», останнім передано Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» (а.с.57, 58-61). Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Положеннями статей 525 та 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.629 ЦК договір є обов'язковим для виконання сторонами Зважаючи на те, що на даний час зобов'язання за кредитним договором не виконані, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1056 - 1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. При таких обставинах позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання - є обгрунтованими. Крім того, правове регулювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення мешканців здійснюється за законами України, зокрема ЖК України, Законом України "Про іпотеку". Відповідно до положень ст.572 ЦК України, ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку", згідно з якими, у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкодою для звернення з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою основного зобов'язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону України "Про іпотеку". З огляду на ч.3 ст.35 Закону України "Про іпотеку", вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, лише у випадках, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Згідно Розділу 4 іпотечного договору від 06 грудня 2006 року передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки. Зокрема, в п.4.4 зазначається, що у разі невиконання іпотекодавцем вимог, зазначених в повідомленні, про яке йдеться в п.4.3, іпотекодержатель здійснює звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.31). Відтак, невиконання позичальником боргового зобов'язання надає право позикодавцю на свій розсуд здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки або за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Довідкою (а.с.37) та випискою по кредитному договору №0011089101000 підтверджується заборгованість позичальника [PERSON] (а.с.39-48) у розмірі 171875,15 доларів США, що згідно з курсом НБУ складає 1373798,08 грн., яка складається з 112271,76 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 897388,18 грн. - заборгованість за кредитом, 59603,39 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 476409,89 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Із наданих суду документів вбачається, що у зв'язку з боргом, 25.01.2013 року листом за №9123083 (а.с.52-53), ПАТ «Дельта банк» направив відповідачу вимогу про погашення заборгованості, повідомивши позичальника, що в протилежному випадку буде задоволено вимогу у примусовому порядку передачею предмету іпотеки кредитору. Також на адресу [PERSON] та поручителя [PERSON] направлялися і інші письмові вимоги та претензії щодо погашення боргу (а.с.120-134). Відтак, ПАТ «Дельта Банк» зі свого боку процедури звернення стягнення на предмет іпотеки дотримав, а тому у суду є підстави для задоволення його позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованності. Крім того, за змістом ст.ст.34, 39 Закону України "Про іпотеку" після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, з метою забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки, у тому числі за рішення суду, може бути переданий іпотекодержателю в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Тож підлягає задоволенню вимога в частині припинення права власності іпотекодавця [PERSON], в тому числі право володіння та розпорядження квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 78,3 кв.м., житловою площею 35,8 кв.м. Відмовляючи в позові в частині припинення права користування житловим приміщенням та виселення іпотекодавця [PERSON] та усіх мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, суд керувався наступним. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачена реалізація предмету іпотеки за рішенням суду шляхом проведення прилюдних торгів та встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Крім іншого, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Крім того, виселення повинно проводитися в порядку, передбаченому законом. Також згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 ЖК України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Однак, відповідно до ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом. У частинах 2, 3 ст.40 Закону України "Про іпотеку", законодавець встановив певний порядок дій Банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Законом передбачено проведення процедури виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення і під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Однак, в даному випадку позивач не дотримався цієї процедури, не направив іпотекодавцю та мешканцям спірної квартири письмову вимогу і таких доказів суду не надано, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині виселення відповідача з житлової квартири, яка є предметом іпотеки. Оскільки, на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч.1 ст.35, ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ч.3 ст.109 ЖК України, щодо примусового виселення з квартири на яку здійснюється звернення, як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені. При виконанні вимог, зазначених ч.1 ст.35, ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку", позивач не позбавлений права звернення з аналогічним позовом до суду. Згідно ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового або немайнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас враховуючи, що у суду не має правових підстав для виселення з квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] іпотекодавця [PERSON] та усіх мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою, позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в частині припинення права користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою: [ADDRESS] також не можуть бути задоволеними. Крім того, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно здійснюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 1 липня 2004 року N 1952-IV. Так, згідно пп.5 п.1 ст.19 вказаного Закону, державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Отже, Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» вправі звернутися до Державної реєстраційної служби України з відповідною заявою про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] і тільки в разі відмови у державній реєстрації права власності, має право звернутися з відповідною заявою до суду для захисту своїх прав. Згідно ст.213 ЦПК України, рішення суду має бути законним і обґрунтованим, суд обґрунтовує свої висновки тільки на тих доказах, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.10 п.3 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial