Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, повернення трудової книжки та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона 07.02.2017 року була прийнята на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду продавця-консультанта з продажу меблів у торговий дім «Ворскла», наказ від 06.02.2017 року № 8. При прийнятті на роботу між позивачкою та [PERSON] було складено безстроковий трудовий договір від 07.02.2017 року та здійснено запис до трудової книжки, яку роботодавець залишила на зберігання у себе, мотивуючи [PERSON] це тим, що при перевірці органів державної влади їй потрібно надавати документи, що підтверджують офіційне працевлаштування працівників, також пояснила, що трудові книжки всіх працівників зберігаються у неї в сейфі. На початку березня 2017 року [PERSON] повідомила роботодавця про те що вагітна, після чого почав чинитися психологічний тиск та відповідач повідомила, що не хоче їй платити так звані «декретні» виплати. Внаслідок емоційних переживань [PERSON] потрапила до лікарні з діагнозом, що міг призвести до втрати дитини. Після постійних звинувачень, образ та внаслідок морального стану [PERSON] вимушена була взяти відпустку без збереження заробітної плати і фактично підти раніше у відпустку у зв'язку з вагітністю та пологами. Протягом всього часу, коли [PERSON] перебувала у відпустці у зв'язку з вагітністю та пологами їй, постійно телефонувала [PERSON] та змушувала звільнитися, оскільки телефонні дзвінки супроводжувалися погрозами і образами, у позивачки погіршився стан здоров'я, вона вимушена була звертатися до лікарів і пройти курс лікування (витяг з медичної картки від 06.09.2017 pоку). В силу стану здоров'я, не могла більше витримувати постійний психологічний тиск, тому позивач 12.09.2017 року написала та подала відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В той же день, 12.09.2017 року, роботодавцем було видано наказ від 12.09.2017 року № 11 та звільнено з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. На прохання здійснити запис про звільнення до трудової книжки та видати трудову книжку отримала відмову та було повідомлено, що вона має повернути грошові кошти пов'язані з виплатою допомоги у зв'язку з вагітністю та пологами, які [PERSON] сплатила. У зв'язку з чим, позивач звернулася до суду з даною заявою, в якій просить зобов'язати фізичну особу-підприємця [PERSON] видати належно оформлену трудову книжку, зобов'язати виплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 095 грн. 20 коп., зобов'язати відшкодувати моральну (немайнову) шкоду, у розмірі 10000 грн. та судовий збір сплачений при подачі позовної заяви. В судове засідання позивач не з'явилася, але надала до суду заяву про те, що позовні вимоги вона підтримує в повному обсязі та просить справу розглянути у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явилася, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча завчасно та належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи. 12.02.2018 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи те, що учасники цивільного процесу до суду не з'явилися, суд, спираючись на норми ст. 247, 280 ЦПК України, розглянув справу у заочному порядку, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального пристрою, та ухвалив рішення. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно позовної заяви [PERSON] 07.02.2017 року була прийнята на роботу до фізичної особи - підприємця [PERSON] на посаду продавця-консультанта з продажу меблів у торговий дім «Ворскла», наказ від 06.02.2017 року № 8. При прийнятті на роботу між позивачкою та [PERSON] було складено безстроковий трудовий договір від 07.02.2017 року та здійснено запис до трудової книжки, яку роботодавець залишила на зберігання у себе. В силу стану здоров'я, позивач 12.09.2017 року написала та подала відповідачу заяву про звільнення за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. В той же день, 12.09.2017 року, роботодавцем було видано наказ від 12.09.2017 року № 11 та звільнено з роботи за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Проте, запис про звільнення до трудової книжки не було внесено, як і не видано трудову книжку позивачу [PERSON] 12.10.2017 року позивач звернулася з заявою до Управління Держпраці у Полтавській області, де прохала перевірити чи правильно нараховували заробітну плату за час роботи та вирішити питання, щодо видачі трудової книжки. Відповідно до листа від 25.10.2017 року № 16-к1231/01/1404/200 Управлінням Держпраці у Полтавській області було проведено невиїзне інспектування, в ході якого було встановлено, що [PERSON] не виплачена нарахована компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки та зазначено, що оскільки, згідно табелю обліку використаного робочого часу позивач не працювала в день звільнення, і повинна звернутися до роботодавця з вимогою про розрахунок та щодо неповернення трудової книжки. 08.11.2017 року [PERSON] було видано 1 270 грн. як компенсацію за невикористану відпустку та знову відмовлено у видачі оригіналу трудової книжки, але був виданий дублікат трудової книжки, заповнений 06.11.2017 року, де зроблений лише один запис про період роботи у ФОП [PERSON]. Відповідно до ч. 1ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України передбачено, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення з позивачем не було проведено розрахунок, існує заборгованість. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснено, що не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Факт невиплати [PERSON] у день звільнення нарахованої компенсації за невикористані дні щорічної відпустки встановлено Управлінням Держпраці у Полтавській області під час невиїзного інспектування (лист від 25.10.2017 року № 16-к1231/01/1404/200), грошові кошти у сумі 1 270 грн. були виплачені лише 08.11.2017 року. Виходячи з викладеного вище, суд вважає за необхідне, для відновлення порушених прав та захисту законних інтересів позивача, стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п.5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата складає 152, 38 грн. (3200 грн. поділено на 21 день). Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Позивач просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період: вересень 2017 року- 13 днів, жовтень 2017 року -21 день, листопад 2017 року - 6 днів, всього 40 днів. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 6095 грн. 20 коп. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного прав». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, «що поняття "власності", яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу N 1,має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як "майнові права", і, таким чином, як "власність" в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу N 1». Відповідно до вищезазначених норм матеріального права позивач мав правові підстави сподіватися на отримання заробітної плати за час своєї роботи на момент звільнення. Відповідач неправомірно не розрахувався з позивачем при звільненні, тому суд повинен захистити порушенні права позивача. Окрім того, відповідно до ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в ( справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У відповідності до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Завдану моральну шкоду позивачу [PERSON] суд вважає такою, що підлягає до задоволення в розмірі 2 000,00 грн. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених вимог, згідно ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial