Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернувся з позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті сторони: Юридичний департамент Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Штогріна Олександра Іванівна, Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рогатін Владислав Олесійович, про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав власності та зобов`язання вчинити певні дії. 01.03.2019 року позивач надав до суду останню редакцію позову із визначенням сторін по справі та залучених третіх осіб з наступними позовними вимогами: - Визнати незаконною дію державного реєстратора Чернавської Інни Василівни з відкриття розділу у Державному реєстрі прав під час державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] із присвоєнням вказаному об`єкту нерухомості окремого реєстраційного номеру та зобов`язати закрити розділ у Державному реєстрі прав, що був відкритий під час державної реєстрації права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] із скасуванням окремого реєстраційного номеру, присвоєного цьому об`єкту нерухомості. - Визнати незаконним та скасувати рішення державного реєстратора Чернавської Інни Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер № 17637370 від 02.12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . - Визнати недійсним договір дарування № 1079 від 07.08.2018 року, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І. - Скасувати рішення про державну реєстрацію прав на квартиру, що розташована [ADDRESS] а за [PERSON] № [NUMBER] від 07.08.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною Олександрою Іванівною. - Визнати недійсним договору купівлі-продажу № 1437 від 27.10.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О укладеного між [PERSON] та [PERSON] . - Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 43724130 від 27.10.2018 року за [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] , прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. Позов обґрунтований тим, що відповідачем [PERSON] до державного реєстратора подані документи, якими підтверджується проведення нею самовільно без отримання згоди усіх співвласників реконструкції квартири спільного заселення [ADDRESS] з надбудовою мансардного поверху та виділенням в одиницю в результаті чого було утворено квартиру [ADDRESS] та зареєстровано право власності на новостворений об`єкт нерухомості із відкриття у реєстрі нового розділу та присвоєння окремого реєстраційного номера. Тобто, на думку позивача [PERSON] , починаючи з 28.11.2014 року по року була власником квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер 516213751101), яка утворилася у результаті виділу її частки в натурі та одночасно з цим і по теперішній час є власником 119/1000 частини квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер 11390600). Позивач вказує, що не давав нотаріальної згоди на відмінність від інших співвласників на виділ [PERSON] частки. Також відсутній нотаріально посвідчений договір про виділ частки в натурі або судове рішення, що набрало законної сили про виділ частки в натурі. Зазначене на думку позивача свідчить про відсутність жодних правових підстав для виникнення нового об`єкту нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що під час прийняття рішення про державну реєстрацію № 17637370 від 02.12.2014 року з відкриттям нового розділу на квартиру [ADDRESS] з присвоєнням реєстраційного номеру 516213751101 , як новоствореному об`єкту, державним реєстратором не було досліджено правомірність та наявність правових підстав для виникнення (створення) такого нового об`єкта нерухомості шляхом виділу частки в натурі. Позивач наполягає на тому був свавільно позбавлений свого права спільної часткової власності, у спосіб що суперечить закону, а саме ст. 356, 358, 364, 321 ЦК України, у результаті, чого було проведено державну реєстрацію прав власності на незаконно створений об`єкт у порушення ст. 19, 21,п. 4 ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, п. 49, 57, 58 Постанови Кабінету міністрів України «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 17 жовтня 2013 р, ст. 19, 41 Конституції України, у зв`язку з чим подальше відчуження незаконно створеного об`єкту шляхом укладання договору дарування та реєстрації на підставі нього права власності за новим власником, суперечить закону. Вказане свідчить, про те, що відкриття розділу Державного реєстру прав та внесення запису до Державного реєстру прав відбулося після прийняття рішення про державну реєстрацію права власності, і відповідно для ефективного захисту порушеного права спільної часткової власності позивача, останній вважає за необхідне скасування прийнятого рішення про державну реєстрацію права власності так і зобов`язання уповноваженого органу закрити розділ Державного реєстру речових прав з підстав їх протиправності. Обрані способи захисту відповідають ст. 16 ЦК України. Також позивач вказує, під час здійснення державної реєстрації права власності у [PERSON] фактично не виникло право власності на квартиру [ADDRESS] , державний реєстратор, у порушення встановленого порядку здійснення реєстрації, свавільно втрутився у право власності позивача та позбавив його такого права власності. На думку позивача порушене право спільно часткової власності позивача буде відновлене тільки у разі скасування розділу відкритого за об`єктом [ADDRESS] а, тобто припинення існування квартири 12 а за, як окремого об`єкта нерухомості з окремим реєстраційним номером 516213751101 , утвореного у результаті виділення [PERSON] в одиницю 119/1000 частин квартири [ADDRESS] . Позивач вказує, що позовні вимоги, щодо скасування рішення реєстратора та закриття розділу у Державному реєстрі прав є похідними від спору щодо порушення [PERSON] права спільної часткової власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , тому підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Також в позові зазначене, що у зв`язку з тим, що приміщення об`єкта нерухомості за адресою [ADDRESS] а ще до їх незаконного виділення в натурі, перебували у спільній частковій власності, зокрема позивача, то останній є заінтересованою особою і має право звернутися із вимогою про визнання договору недійсним. 07.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування № 1079 вказаної квартири № 12-а . Позивач наполягає на тому, що [PERSON] , усвідомлювала що вона є власником майна, яке було незаконно створено з порушенням права спільної часткової власності при виділі частки в натурі та при проведенні державної реєстрації права власності на таке майно, та уклала цей договір, який суперечить положенням Цивільного кодексу України, що у відповідності до ч. 1 ст. 203 ЦК України є підставою для визнання його недійсним в силу ст. 215 ЦК України. Тобто, у [PERSON] як у «власника» предмету дарування не виникле право власності на вказаний об`єкт (хоча формально воно було зареєстровано), тому відповідне право розпорядження цим майном у нього на момент укладання договору дарування було відсутнє, внаслідок чого укладання договору дарування цього майна суперечить закону. Також позивач, вказує що на момент відчуження квартири № 12 а у [PERSON] було відсутнє право власності через скасування декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Також у позові зазначене, що подальше відчуження зазначеної квартири 12-а від нового власника [PERSON] останньому власнику [PERSON] за договором купівлі-продажу № 1437 від 27.10.2018 є таким, що також суперечить нормам чинного законодавства, оскільки у [PERSON] , як у першого власника новоствореного об`єкту не виникле право власності (у порядку встановлено законом), тому рішення про державну реєстрацію права власності № 43724130 від 27.10.2018 року за [PERSON] на спірний об`єкт нерухомості також підлягає скасуванню, а договір купівлі-продажу визнанню недійсним. Позивач наполягає на тому, що [PERSON] , використавши своє справо спільної часткової власності на шкоду іншим співвласникам, та це стало наслідком позбавлення останнього його власності. Відповідно подальше відчуження майна, створеного незаконним шляхом, є таким, що порушує право спільної часткової власності Позивача на майно, що розташоване за адресою [ADDRESS] . Також, позивач вказує, що обрання вищевказаних способів захисту зумовлено необхідністю здійснення найбільш ефективного захисту порушених його прав, яке може бути досягнуто тільки шляхом припинення існування квартири [ADDRESS] , як окремого об`єкта нерухомості з окремим реєстраційним номером 516213751101 у судовому порядку. Від представника відповідача [PERSON] поданий до справи Відзив по справі у якому викладені доводи заперечень на позов з вимогою відмовити в їх задоволенні та Заява про застосування строків позовної давності звернення до суду. Від представника відповідача [PERSON], поданий Відзив по справі у якому викладені доводи заперечень на позов з вимогою відмовити в їх задоволенні. Від третьої особи Юридичного департаменту Одеської міської ради поданий Відзив по справі, у якому викладені доводи заперечень на позов з вимогою відмовити в їх задоволенні. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Наполягала на їх задоволенні з підстав зазначених у позовній заяві та поданих Відповідях на відзиви. Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві. Наполягали на тому, що позивач знав про проведену реконструкцію частки квартири з 2014 року, тому як [PERSON] проводила будівельні роботи на підставі відповідної Декларації на початок робіт. Вказали, що позивач ще у 2014 році скаржився до органу ДАБК на проведення реконструкції за наслідком чого проводилися перевірки здійснення будівельних робіт у відповідності з Декларацією. Після введення відповідачем квартири в експлуатацію позивач у 2018 році звернувся з аналогічним позовом, але у 2018 році подав заяву про залишення його без розгляду. Позивач залишив позов без розгляду у зв`язку з досягненням з [PERSON] певних домовленостей, згідно яких бажав отримати певну вигоду, а саме отримати зазначену квартиру у власність. Після того, як позивач дізнався, що власник змінився, він звернувся вже з даним позовом та фактично блокує користування квартирою новому власнику [PERSON] , зокрема у здійсненні нею сучасного капітального ремонту. Представники вказують, що позивач є складною людиною, який має недоброзичливі відносини з усіма сусідами у будинку. Наполягають на тому, що цей позов є елементом давлення на останнього власника з метою примусити продати вказану квартиру № 12-а на вигідних йому умовах. Відповідач [PERSON] та треті особи у судове засідання не з`явилися, були сповіщені належним чином. Суд розглянувши матеріали справи, вислухавши позицію сторін дійшов наступних висновків. Матеріалами справи доведене та підтверджені сторонами наступні факти. Позивач [PERSON] є співвласником квартири спільного заселення, розташованої за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 03.09.2001 року, яке засвідчує право спільної часткової власності на 342/1000 частини квартири, що складає 146, 0 кв.м. і яка належить йому та членам його сім`ї [PERSON] , [PERSON] Наявність реєстрації права власності саме спільну частку власність за позивачем на 342\\1000 частини квартири спільного заселення, наряду з іншими співвласниками не спростоване представником позивача та підтверджується Витягом з Державного реєстру. Вказана квартира була самовільно реконструйована позивачем за наслідком реконструкції кв. № 15 та частини горищного приміщення, та узаконена Розпорядженням Жовтневої районної адміністрації № 447 від 30.04.204 року про затвердження міжвідомчої комісії № 12 від 19.04.2001 року «Про збереження існуючого плану кв. № 15 та горищного приміщення, які були реконструйовані» Однією із співвласників вказаної квартири спільного заселення була відповідач [PERSON] , яка за договором дарування від 21.07.2012 року отримала у власність 119/1000 частини квартири [ADDRESS] , що підтверджується також даними отриманими із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20.08.2018 року, відповідно до якої вказаному об`єкту було присвоєно реєстраційний номер 11390600. З порядку користування, який склався між співвласниками та не є спірним між сторонами та іншими співвласниками, позивач [PERSON] безпосередньо проживає у квартирі № 14, 15 . Матеріалами справи підтверджене та не спростоване сторонами, що будівельні роботи [PERSON] здійснені на підставі Декларації про початок виконання будівельних робіт на «Реконструкцію частини комунальної квартири з надбудовою мансардного поверху та виділенням в одиницю», м [ADDRESS] , к. 7,8,9,10,11,12,14,15, за № ІУ 082142330677 від 21.08.2014 року. По завершенню робіт відповідачем [PERSON] далі була отримана Декларація про готовність об`єкту до експлуатації від 30.10.2014р. №ОД 142143030974. Таким чином, суд встановлює, що для проведення будівельних робіт та далі для реєстрації права власності відповідач [PERSON] отримала у належного державного органу необхідний перелік документів, та подала на реєстрацію. Перевірка документів та проведення певних дій у відповідності з визначеною процедурою відноситься до компетенції певних державних органів, а не відповідача [PERSON] . Згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, встановлене ще державним реєстратором Чернавською І.В. Реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції Одеської області прийняте Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17637370 від 02.12.2014 року за [PERSON] зазначеної відокремленої квартири № 12-а . Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області відповідачу [PERSON] видане Свідоцтво на право власності на квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,1 кв.м. (житлова 43,1 кв.м.), розмір частки 1/1 та видано Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 02.12.2014 року. У Державний реєстр речових прав на нерухоме майно під номером 7900869 внесений запис про право власності за [PERSON] з зазначенням «Підстава виникнення права власності» - Свідоцтво на право власності виданий 02.12.2014 року. Виходячи з наведеного суд встановлює, що право власності на спірне нерухоме майно - квартиру № 12-а , виникле саме у [PERSON] вперше в порядку реєстрації права власності як на новостворене майно. Тому, саме зазначене Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 02.12.2014 року є первинним правовстановлюючим документом, а не Рішення реєстратора Чернавської І.В, на чому наполягає позивач. Дане Свідоцтво не оскаржене позивачем, та правомірність його видачі і виникнення ( реєстрація) права власності на його підставі не входить до предмету спору та доказування по справі. За наслідком скарги позивача, по результатам перевірки Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Одеській області було скасовано реєстрацію Декларації про готовність об`єкту до експлуатації від 30.10.2014р. №ОД 142143030974, що підтверджується Наказом № 69 від 03.11.2017 року. Зі змісту Наказу № 69 суд не вбачає, які обставини стали підставою для скасування Декларації. З хронології що встановлена судом, суд визнає, що скасування реєстрації Декларації було здійснене вже після реєстрації права власності за відповідачем у 2014 році більше ніж через три роки. Матеріали справи підтверджене, що для прийняття реєстратором Чернавською І.В. Рішення про реєстрацію, видачі Свідоцтва на право власності, як первинний правовстановлюючий документ, проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] були подані реєстратору наступні документи: - договір дарування від 21.07.2012 року, посвідченого Масловою М.В., державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори про безоплатну передачу у власність [PERSON] . 119/1000 частин квартири [ADDRESS] у якості документа що підтверджує відповідно виникнення, перехід або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно; - витяг про державну реєстрацію прав 35103174 від 08.08.2012 року про реєстрацію частики у праві спільної часткової власності у розмірі 119/1000 на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] ; - декларація про готовність до експлуатації реконструкції частини комунальної квартири з надбудовою мансардного поверху та виділення в одиницю за адресою [ADDRESS] , к. 7,8,9,10,11,12,14,15 (№ ОД 142143030974, технічний нагляд ІТ № [NUMBER] ); Довідка з Адресного реєстру міста Одеси від 24.09.2014 року № 55963/1 про резервування адреси; технічний паспорт на дворівневу квартиру; нотаріально засвідчену заяву співвласників [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] А від 18.11.2014 року, засвідчену Божемовською Н.В., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, відповідно до якої вони повідомлені співвласницею [PERSON] про реконструкцію належної їй 119/1000 частки квартири [ADDRESS] з відокремленням в одиницю. За результатами розгляду поданих [PERSON] документів державним реєстратором Чернавською Інною Василівною прийнято Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 17637370 від 02.12.2014 року, на підставі чого відкрито розділ за новоствореним об`єктом, присвоєно йому реєстраційний номер 516213751101 та видано зазначене Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 02.12.2014 року. Будь яких рішень щодо визнання незаконним дій державного реєстратора з цього приводу, а ні Міністерством юстиції України, а ні судами України не приймалось. Порушень з боку особи , яка подала документи на реєстрації будь яким контролюючим або правоохоронним органом не встановлювалось. Таким чином, реконструкція об`єкту нерухомості та оформлення права власності на кв. [ADDRESS] здійснені у відповідності до вимог чинного на той час законодавства та Свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане на законних підставах. Суд враховує, що матеріалами справи доведене, що позивач ще у 2001 році також здійснив аналогічну реконструкцію належної йому частки без дозволу співвласників, а саме приміщень квартири, що знаходиться у фактичному його користуванні з влаштуванням другого рівня над частиною квартири за рахунок частки приміщення горища. Зазначений факт підтверджений представником позивача. Таким чином, позивач та відповідач [PERSON] зайняли частину горища, за рахунок якого здійснили звеличення квартир, що заходяться у фактичному користування без оформлення звеличення часток. Суд звертає увагу на пояснення відповідачів, що зайнята частина горища для звеличення свої частки у квартирі знаходиться тільки над частиною, яка у фактичному користуванні, тобто над квартирою № 12 , зазначене не спростоване представником позивача. Виходячи з наведеного суд встановлює, що позивачем не обґрунтоване та недоведене порушення саме його прав проведенням реконструкції [PERSON] .. Суд враховує, що в останній редакції позову позивач визнає, що [PERSON] , яка мешкала у квартирі № 12 тривалий час у своїй квартирі робила ремонтні роботи у тому числі з влаштуванням бетонного укріплення, виходу безпосередньо з квартири на горище. Враховуючи, що Свідоцтво видане на підставі Декларації про готовність об`єкту до експлуатації, а саме квартири з влаштованим другим рівнем над квартирою № 12 , що знаходилася у фактичному користуванні відповідача [PERSON] , суд встановлює, що позивачу було відомо про проведення відповідних робіт по приєднанню частини горища до квартири саме у 2014 році. Таким чином, до [PERSON] як первинного власника квартири № 12-а заявлені вимоги, щодо визнання незаконними дії реєстратора Чернавської І. В. з відкриття реєстру присвоєння вказаному об`єкту реєстраційного номеру та зобов`язання закрити розділ у Державному реєстрі и скасуванням реєстраційного номеру цього об`єкту. Також, до [PERSON] заявлена вимога про визнання незаконним та скасування рішення реєстратора Чернавської І.В. про державну реєстрацію права на квартиру № 12-а . Враховуючи усталену практику Верховного Суду, суд вказує що позивач обрав неналежний спосіб захисту, тому як не звернувся з вимогою про скасування саме первинної реєстрації права власності на квартиру № 12-а за [PERSON] .. Зазначені вимоги про оскарження рішення реєстратора Чернавської І.В., яка взагалі не є учасником справи у разі задоволення позову жодним чином не поновлять права співвласника за захистом якого звернувся позивач. До останньої редакції позову, одним з відповідачів було зазначене Юридичний департамент Одеської міської ради, який надалі позивач залучив у якості третьої особи. Суд звертає увагу та приймає як обґрунтований та доведений довід, що Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, а потім Юридичний департамент ОМР отримало повноваження з державної реєстрації речових прав на нерухоме майно у зв`язку з припиненням цих повноважень у органів юстиції. Відтак Юридичний департамент ОМР як орган з новими повноваженнями ( без правонаступництва) не несе відповідальність за дії реєстраторів Реєстраційної служби Одеського управління юстиції. Таким чином зазначені вимоги є неналежним способом захисту з боку позивача та пред`явлені до неналежного відповідача [PERSON] , що є самостійною підставою для відмови у задоволенні в цієї частині вимог. З аналізу положень ст. 10 та 11 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» слідує, що орган державної реєстрації прав має виключну компетенцію в питаннях встановлення відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства .До виключної компетенції цих органів також відноситься прийняття рішень про державну реєстрацію чи відмову. Тому суд погоджується з позицією третьої особи Юридичного департаменту ОМР, що суд не праві втручатися у діяльність органу реєстрації (законодавчо встановленні дискреційні повноваження), зобов`язуючи приймати відповідні рішення відносно дій по процедурі державної реєстрації. Таким чином вимоги позивача в частині щодо зобов`язання [PERSON] закрити розділ у Державному реєстрі и скасуванням реєстраційного номеру об`єкту на квартиру № 12 а також заявлені до неналежного відповідача, не відповідають належному способу захисту права співвласника та взагалі не обґрунтовані з підстав формулювання в такому вигляді. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Засадами ст.15 ЦК України гарантуються кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірне, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 334 ЦК України, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). [PERSON] є добросовісним набувачем нерухомого майна, яке вона отримала в результаті отримання Свідоцтва на право власності та реєстрації права у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Згідно з ч. 1-3 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до п.5 постанови пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суди повинні враховувати положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірне, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Суд враховує практику Верховного суду, а саме висновки викладені у постанови від 19.09.2018 року по справі № 804\\1510\\16, від 02.10.2018 року по справі № 465\\1461\\16-а. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку, що реєстрація Декларації про готовність обєкту до експлуатації є актом одноразового застосування, який потягнув за собою настання певних правових наслідків, в даному випадку дій щодо реалізації права на реєстрацію [PERSON] права власності на об`єкт нерухомого майна. Після реєстрації прав власності на реконструйований об`єкт на підставі Декларації про готовність, остання вичерпує свою дію фактом виконання, та виключає можливість віднесення такого об`єкту до самочинного в силу його узаконення. На час розгляду справи Свідоцтво на право власності видане власнику новоствореного нерухомого майна [PERSON] не оспорено та є дійсним, в результаті чого відсутні підстави для визнання, що це право виникле неправомірне та для скасування реєстрації права власності. 07 серпня 2018 року зазначена квартира була відчужена [PERSON] на користь [PERSON] , на підставі договору дарування № 1079 від 07.08.2018 року, посвідченого нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І.. Зі змісту договору дарування вбачається, що нотаріус посвідчив, що зазначена квартира № 12-а належить [PERSON] на підставі Свідоцтва на право власності, яке зареєстроване 02.12.2014р.Таким чином, [PERSON] набув право власності на підставах, що не заборонені законом, шляхом укладення правочину (договір дарування) у встановленому законом порядку. Враховуючи, що зазначене Свідоцтво на право власності а також первинна реєстрація права на підставі свідоцтва не визнані неправомірними, не скасовані, та не входять до предмету спору, суд визнає, що порушення прав позивача укладенням договору дарування не доведене, а вимоги позивача щодо визнання договору дарування № 1079 недійсним, та скасування Рішення нотаріуса Штогріної О.І. про реєстрацію права під № 42419231 - є безпідставними і не підлягають задоволенню. 27 жовтня 2018 року [PERSON] відчужив зазначену квартиру № 12-а на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О.. Як вбачається з матеріалів справи , подальше відчуження [PERSON] вказаного нерухомого майна на користь [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу теж відбулось на законних підставах. По аналогії з попереднім висновком, враховуючи, що зазначене Свідоцтво на право власності а також первинна реєстрація права на підставі свідоцтва не визнані неправомірними, не скасовані, та не входять до предмету спору, суд визнає, що порушення прав позивача укладенням договору купівлі-продажу не доведене, а вимоги позивача щодо визнання договору дарування № 1437 недійсним, та скасування Рішення нотаріуса Рогатіна В.О. про реєстрацію права під № 43724130 - є безпідставними і не підлягають задоволенню. Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України. До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна. Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності. У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач, [PERSON] не є стороною оспорюваних правочинів дарування та купівлі-продажу, та ним не обґрунтовано та не наведено будь-яких підстав, що могли би привести до визнання недійсним законно укладеного договору. Також, суд вказує що застосування принципу пропорційності, який є також принципом цивільного судочинства ( п. 6 ч. 3 ст. 2 ст. 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача, відповідача та загальними ( суспільними) інтересами. Відповідно до ч. 4 статті 357 ЦК України співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Разом с тим, порушення стабільності та прогнозованості у суспільних відносинах, в тому числі щодо прав власності осіб на нерухоме майно, яке виникле у власника частки у спільному майні за рахунок її реконструкції та виділенні у самостійний об`єкт, не може бути порушено з метою захисту прав позивача на яке він посилається у позові. З матеріалів справи вбачається, що позивачем жодним чином не доведено факту порушення його прав співвласника, а саме наприклад вибуття майна з володіння, перешкоджання в будь-який час відповідачами у користуванні чи розпорядженні майном та інше. Актом обстеження від 07.05.2019 року , який проведено службовими особами ділянки №2 КП «ЖКС «Порто-Франківський», встановлене що за вищевказаною адресою на горищному приміщенні позивачем [PERSON] встановлено металеву двір, на горищі у несучій стіні виконано дверний отвір, який веде у суміжне приміщення площею 26, 2 кв.м. над квартирою позивача. Обстежити горище у повному обсязі не виявилось можливим, оскільки [PERSON] відмовився надати доступу до приміщення. Вказані обставини свідчать про те, що позивач зловживає своїми цивільними правами ст. 13 ЦК України, встановивши контроль фактично на усе приміщення горища шляхом перекриття загального доступу до нього іншим власникам квартир у будинку. Вказані обставини підтверджується також Актом обстеження, складеним службовими особами виробничої дільниці №2 ЖКП «Порто-Франківський» від 27.04.2018. Виходячи з обставин справи в хронології подій, суд визнає що позивачем не доведене жодними доказами, що він діями відповідачів був якимось чином позбавлений свого права спільної часткової власності, та не має можливості нею користуватися чи розпоряджатися. Також суд встановлює, що позивачем не доведене жодним доказом, що відповідач [PERSON] порушила права позивача, коли здійснила реконструкцію належної їй частки та на підставі виданої Декларації про готовність звернулася до державного реєстратора, та отримала Свідоцтво на право власності та реєстрацію цього права на квартиру № 12-а як окремий обєкт. При цьому суд враховує, що здійснена [PERSON] реконструкція з добудовою приміщення за рахунок частини приміщення горища здійснена без згоди позивача та без послідуючої зміни у праві спільної часткової власності ( ст. 357 ЦК України). Правомірність приєднання Карповою до своєї частки частини приміщення горища не оспорюється позивачем не є предметом спору та доказування у справі відповідно до положень ст. 13 ЦПК України. Також суд приймає до уваги, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 28.02.2018 року по справі №815/2573/17 апеляційна скарга [PERSON] задоволена. Постанова Одеського окружного адміністративного суду від 15 листопада 2017 р. за позовом [PERSON] - скасована. Прийнято по справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Державної архітектурно - будівельної інспекції України, Департаменту Державної архітектурно - будівельної інспекції у Одеській області, третьої особи [PERSON] про скасування декларацій про початок виконання будівельних робіт та про готовність об`єкта до експлуатації відмовлено. Даною постановою Одеського апеляційного адміністративного суду встановлено, що "задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що реєстрацією оскаржуваних декларацій Департаментом ДАБІ порушено майнові права [PERSON] , а тому вони підлягають скасуванню. Проте, з вказаним висновком суду першої інстанції не може погодитись судова колегія, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права". Таким чином, Одеський апеляційний адміністративний суд у своїй постанові фактично встановив, що майнові права [PERSON] порушені не були, що також свідчить про безпідставність позову [PERSON] до [PERSON] по даній справі. Представник відповідача [PERSON] звернувся з заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, позивач, зокрема, заявляє вимогу про скасування рішення державного реєстратора Чернавської Інни Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер №17637370 від 02,12.2014 року про державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Отже, оскаржуване рішення реєстратора було прийняте 02.12.2014 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2018 року відкрито провадження по вказаній справі. З вищезазначеного вбачається, що в порядку ст.ст. 256 -257 ЦК України строки позовної давності сплинули 02.12.2017 року, а відтак позивач, звертаючись з відповідними позовними вимогами у 2018 році допустився порушень процесуальних строків та не надав ані заяви про поновлення таких строків, ані будь-яких доводів щодо їх непорушення. Відповідно до ст. 264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Діюче законодавство не передбачає поновлення судом строку позовної давності без обґрунтованої підстави. Безпідставне поновлення строків є протиправним, порушує принцип правової визначеності та право на справедливий суд. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 22.02.2017 року, 16.11.2016 року в справі № 6-2469цс16, ухвалі Верховного спеціалізованого суду України від 13.12.2017 року № 146/1568/16ц. Відповідно до п. 1 ст. 6 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Отже, позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі №6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12 та узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 22 лютого 2017 року у справі № 6-17цс17. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Крім того, у справі «Устименко проти України», Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) встановив порушення п.1 ст.6"Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п.1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Суд постановив, що, якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. ЄСПЛ зазначено в п. 52 рішення, що, якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, суд не вказав чітких причин такого рішення. За змістом пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущене без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У справі Волков проти України (Oleksandr Volkov v. Ukraine № 21722/11, параграф 137, від 9 січня 2013 року) Європейський суд з прав людини зазначає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти, та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), п. 51, Reports 1996-IV). Строки давності є загальною рисою національних правових систем договірних держав щодо кримінальних, дисциплінарних та інших порушень. Виходячи з наведеного, суд визнає, що при зверненні з позовом до суду, [PERSON] не довів, коли саме дізнався про порушення свого права, не надав належних доказів, що могли підтвердити такі обставини, що свідчить про порушення ним строків звернення до суду з вимогами про скасування рішень державного реєстратора Чернавської Інни Василівни та зобов`язання закрити розділ у Державному реєстрі. Однак, враховуючи вище зазначені висновки суду по суті позовних вимог суд вважає за доцільне відмовити у задоволенні позовної заяви з зазначених вище підстав недоведеності позовних вимог та пред`явлення вимог до неналежного відповідача, а не з підстав пропущення строку звернення до суду.

Outcome: dismissed