Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". В обгрунтування своїх вимог зазначала, що з [PERSON] вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09.06.2007 р.по 20.09.2017 р.,сторони є батьками двох неповнолітніх дітей [PERSON] ,2007 р.н.,та [PERSON] ,2013 р.н. Після розірвання шлюбу сторони продовжують спільно проживати за адресою [ADDRESS] . За вказаним місцем проживання [PERSON] систематично вчиняє домашнє насильство відносно заявника, що полягає в скоєнні сварок, висловлюється образливими словами, погрозами, вживає наркотичні засоби, застосовує фізичне насилля, що негативним чином впливає на психічний та фізичний стан заявника та дітей,у присутності яких відбуваються прояви насилля з боку [PERSON] . Відносно кривдника 10.11.2019 р.працівниками поліції було складено терміновий заборонний припис,зобов`язано залишити місце проживання та заборонено перебувати в місці проживання постраждалої особи. Посилаючись на те, що [PERSON] систематично вчиняє фізичне, психологічне насильство відносно заявниці,погрожує розправою,що призводить до страждань заявника та дітей,погіршилась якість їх життя,заявник просить суд видати обмежувальний припис щодо [PERSON] та встановити наступні заходи тимчасового обмеження прав [PERSON] терміном на 6 місяців:заборонити перебування в місці спільного проживання (перебування) з заявницею [PERSON] за адресою [ADDRESS] , заборонити наближатися на відстань ближче 100 метрів до місця проживання (перебування) [PERSON] ; заборонити вести листування, телефонні переговори з [PERSON] або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто або через третіх осіб. В судовому засіданні заявник [PERSON] підтримала заяву та пояснила,що житлове приміщення за [ADDRESS] ,де сторони проживають спільно з дітьми,є власністю матері її колишнього чоловіка,наразі вони користуються окремими кімнатами.Після розлучення [PERSON] не залишає її у спокою,застосовує до неї та дітей фізичне насилля,ображає лайкою,на її думку,вживає наркотичні засоби,під впливом яких поводиться агресивно та неадекватно.Під час конфлікту 10.11.2019 р.вона була вимушена викликати поліцію,оскільки [PERSON] розкидав хатні речі,вдарив її батька,якого вона покликала на захист,поліцією був виданий заборонний припис терміном до 20.11.2019 р.,протягом якого [PERSON] мешкав окремо.Після його повернення у місце спільного проживання 24.11.2019 р.конфліктів між ними не було.Заявник боїться агресії з боку [PERSON] як відносно себе,так і щодо їх спільниї дітей,з урахуванням чого просить заяву задовольнити. В судовому засіданні [PERSON] проти задоволення заяви заперечував з посиланням на те,що між ним та колишньою дружиною існують неприязні відносини та виникають конфлікти,проте дійсною їх причиною є невирішене питання щодо подальшого проживання його колишньої дружини у квартирі,яка є власністю його матері,через що ані він,ані [PERSON] не можуть влаштувати кожен своє особисте життя.Він має постійне місце роботи,де користується повагою,не вживає жодних заборонених речовин,з заявницею практично не спілкується,до дітей ставиться належним чином,сплачує аліменти,несе усі витрати по оплаті за квартиру,де вони наразі мешкають,іншого житла не має.Вважає,що дійсною причиною звернення його колишньої дружини до суду є конфліктна ситуація з приводу житлового питання. Судом з матеріалів справи встановлено, що[PERSON] та [PERSON] проживають разом з дітьми за адресою [ADDRESS] ,шлюб між ними розірвано 20.09.2017 р. 10.11.2019 р.відносно [PERSON] був виданий терміновий заборонний припис серія [NUMBER] строком до 20.11.2019 р.у зв`чзку з скоєнням ним домашьного насильства ,а саме 09.11.2019 р. [PERSON] стосовно колишньої дружини [PERSON] нецензурно лаявся та виганяв з місця мешкання,та вжито наступні заходи:зобов`язано залишити місце проживання та заборонено перебувати в місці проживання постраждалої особи. З пояснень учасників справи суд встановив,що зазначений припис [PERSON] виконав,повернувся до місця мешкання за адресою [ADDRESS] 24.11.2019 р. Звертаючись з цією заявою до суду 15.11.2019 р. [PERSON] зазначила,що [PERSON] підпадає під ознаку кривдника відповідно до Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству",проте суд не погоджується з її доводами з наступних підстав. Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частинами 2, 3 статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству», визначено перелік осіб на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 цього ж Закону, до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Згідно п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» оцінка ризиків-це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до роз`яснень, наведених в п. п. 10, 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов`язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Докази,надані заявником в обгрунування заявлених вимог,та дослідженні в судовому засіданні,а саме: терміновий заборонний припис від 10.11.2019 р.,не вказує на вчинення [PERSON] домашнього насильства. Згідно ст. 1 Закону України «Про попередження насильства в сім`ї» від 11.11.2001 №2789-I,насильство в сім`ї - будь-які умисні дії фізичного, сексуального, психологічного чи економічного спрямування одного члена сім`ї по відношенню до іншого члена сім`ї, якщо ці дії порушують конституційні права і свободи члена сім`ї як людини та громадянина і наносять йому моральну шкоду, шкоду його фізичному та психічному здоров`ю. Домашнє насильство означає всі акти фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, які відбуваються в сім`ї чи в межах місця проживання або між колишніми чи теперішніми подружжями або партнерами, незалежно від того, чи проживає правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні або незалежно від того, чи проживав правопорушник у тому самому місці, що й жертва, чи ні. (ст.3 Конвенції Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу із цими явищами). Пояснення заявника та заінтересованої осмоби як колишнього подружжя вказують про наявність тривалого конфлікту між ними,підґрунтям якого є невирішене питання спільного проживання у квартирі,яка є власністю матері [PERSON] ,але не підтверджує факт того, що [PERSON] вчинив по відношенню до заявника домашнє насильство, що є необхідною умовою для можливості застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". З показань свідка [PERSON] суд встановив,що 09.11.2019 р.на прохання [PERSON] вона приїхала додому до останньої,яка мешкає в одній квартирі з колишнім чоловіком,на той момент у квартирі були і батьки заявниці,між ними та [PERSON] відбувався конфлікт,вгамувати який викликали поліцію. Особисто свідок була очевидцем сварки між заявницею та її колишнім чоловіком напередодні на вулиці,де [PERSON] на адресу дружини нецензурно лаявся та їх захистили перехожі,про інші випадки насильства з боку [PERSON] відносно заявниці свідку відомо з її слів. Разом з тим,жодних доказів на підтвердження вчинення [PERSON] інших дій,ніж зафіксовані у приписі від 10.11.2019 р.не надано,зокрема,щодо спільних дітей подружжя,як пояснила сама заявниця,вона не зверталась ані до органів поліції,ані до органів опіки з заявами про прояви насильства з боку колишнього чоловіка щодо неї та дітей,таки випадки до 10.11.2019 р.не фіксувались. Крім того, між сторонами існує спір щодо подальшого спільного проживання у квартирі,де вони наразі мешкають, яка є власністю матері [PERSON] та його постійним місцем проживання. Беззаперечних доказів на підтвердження вчинення домашнього насильства у розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця до суду не надала, а тому підстав вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявниці та малолітніх дітей у зв`язку з відмовою суду у видачі обмежувального припису немає. На підставі ст.12,13,76,81,141,258,259,265,350-6,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: dismissed