Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

29 липня 2020 року позивач [PERSON] , звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Підприємство по виробництву медичних виробів з полімерних матеріалів «Гемопласт», про стягнення з підприємства середнього заробітку за весь час затримки виплати повного розрахунку, просить суд: стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за час затримки розрахунку при звільненні на суму 9440,4 грн, моральну шкоду в розмірі 5000 грн, судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона працювала менеджером зовнішньоекономічної діяльності в ПАТ «Гемопласт». Наказом №33к від 29.11.2019 року звільнена з посади за угодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпП. Проте, вказує, що під час звільнення з вини відповідача з нею не був проведений повний розрахунок, що є порушенням трудових прав. Стверджує, що постійно намагалась отримати повний розрахунок, усно спілкувалась з посадовими особами відповідача з цього приводу і зрештою відповідач розрахувався з нею 25.02.2020 року. Таким чином, зазначає, що за час затримки розрахунку при звільненні /3 міс/, вона має право на середній заробіток у розмірі 9440,40 грн. До того ж вказала, що незаконні дії відповідача, який свідомо нехтував її законними правами, що стало джерелом емоцій і переживань, вимагало від неї зусиль для пристойної організації життя. Затягування з повним розрахунком під час звільнення відбувалось у той час, коли відповідачу було добре відомо, що позивач виховує двох малолітніх дітей разом з чоловіком інвалідом 3 групи загального захворювання, а колишній чоловік, який надавав допомогу дитині від першого шлюбу помер [INFO] . Внаслідок цього був порушений її нормальний уклад життя, а тому моральну шкоду оцінює у розмірі 5000 грн/ Отже, з наведених вище підстав, вона і звернулась до суду за захистом своїх прав. 03 серпня 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження з викликом, повідомленням сторін. 10.09.2020 року, відповідачем наданий відзив на позовні вимоги позивача, відповідно до якого, просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що перебіг строку звернення до суду за вирішенням спору про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в даному випадку почався 26.02.2020 року / з наступного дня після виплати заборгованості із заробітної плати/ та сплив через 3 місяці - 26.05.2020 року. З даним позовом позивач звернулась до суду у липні 2020 року, тобто із пропуском строку визначеного ст. 233 КЗпП України. Позивач у судове засідання надала заяву про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. Представник ПАТ «Гемопласт» у судове засідання не з`явився, про день та час всіх судових засідань був повідомлений належним чином, неодноразово надавав клопотання про відкладання розгляду справи, з підстав участі у інших судових засіданнях та неможливістю у зв`язку з цим прибути на судове засідання по вказаній справі, які неодноразово задовольнялися судом, так як причина неявки визнавалася поважною. На судове засідання призначене на 19 січня 2021 рік об 16.20 годині надав знов клопотання про відкладання розгляду справи з підстав введення карантину. Розглянувши клопотання представника відповідача, суд прийшов до наступного висновку. Згідно до ч.1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Недобросовісним користування процесуальними правами вважається, зокрема, заявлення численних необґрунтованих відводів суддям, нез`явлення представників учасників судового процесу в судові засідання без поважних причин та без повідомлення причин, подання необґрунтованих клопотань про вчинення судом процесуальних дій, подання зустрічних позовів без дотримання вимог ЦПК, одночасного оскарження судових рішень в різних видах проваджень, подання апеляційних та касаційних скарг на судові акти, які не можуть бути оскаржені тощо. Подібна практика, спрямована на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників судового процесу та суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Відповідно до ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи. Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду. Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Як видно з матеріалів справи, починаючи з 03 серпня 2020 року сторона відповідача була належним чином повідомлена про всі судові засідання в рамках розгляду даної справи, представником відповідача наданий відзив на позовні вимоги, однак жодного разу в судові засідання не з`являвся. Посилання представника відповідача на продовження карантинних заходів є необґрунтованим, оскільки розпорядження голови суду про тимчасові обмеження діяло до грудня 2020 року, Кабмін дозволив регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом. Відповідно до Постанови КГС від 16 липня 2020 року, судова колегія дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника відповідача, враховує, що Постановою КМ України від 11 березня 2020 року у справі № 211 з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби з 12 березня 2020 року по 31 липня 2020 року на всій території встановлений карантин. Постановою КМ № 343 відповідно до п. 8 п. 2 Постанови дозволена діяльність адвокатів, нотаріусів, аудиторів та психологів. Постановою Кабінету Міністрів № 392 запроваджено послаблення протиепідемічних заходів, передбачених п. 3 цієї постанови, на території регіонів із сприятливою епідемічною ситуацією. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливим провести розгляд справи за відсутність належним чином повідомленого позивача, згідно наданої заяви, представника відповідача, відповідно наданого ним відзиву, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що дійсно у відповідності до трудової книжки позивача серії АХ № 114256, наказом № 164-К від 15.03.2017 року [PERSON] була прийнята на роботу в ПАТ «Гемопласт» на посаду менеджера зовнішньоекономічної діяльності. Наказом № 233к від 29.11.2019 року позивача було звільнено з посади за угодою сторін за ст. 36 п.1 КЗпП України. Згідно довідки, виданої начальником Білгород-Дністровського відділення № 25 ПАТ «МТБ Банк» повідомлено, що в Білгород-Дністровському відділенні № 25 ПАТ «МТБ Банк» м. Чорноморськ на ім`я [PERSON] відкрито рахунок в національній валюті, на який з ПАТ «Гемопласт» були зараховані кошти /заробітна плата/: 05.12.2019 - 3579,29 грн, 20.12.2019 - 2856,33 грн, 26.12.2019 року - 2301,66 грн, 11.02.2020 року - 2227,89 грн, 25.02.2020 - 1751,40 грн. До вказаної довідки додано Виписка по рахунку [PERSON] за період з 29.11.2019-24.07.2020 рік, у якій наявні відомості про зарахування на її рахунок коштів у вищенаведеному порядку. Факт проведення повного розрахунку по заробітній платі з позивачем саме 25.02.2020 року підтверджений матеріалами справи, та не заперечується жодною із сторін. В свою чергу відповідач наполягає на пропуску строку звернення до суду з відповідним позовом. З цього приводу суд зауважує про наступне. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У частині 2, встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 3 ч. 1 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. На підставі п.1 ч.1 ст.232 КЗпП України, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються. За висновками Конституційного Суду України, викладеними у рішенні №4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року, положення ч.1 ст.233 КЗпП України у взаємозв`язку із положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Обґрунтовуючи такий висновок Конституційний Суд України виходив з того, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку (п.2.2 рішення КСУ). Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі 6-616цс15 та від 06 квітня 2016 року у справі №6-409цс16. При цьому, вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції ст.233 КЗпП України, Верховний Суд України дійшов висновку, що перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення вищезазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. До аналогічного правового висновку дійшов Верховний суд в постанові від 16.01.2018 року у справі № 446/509/16-ц, у постанові від 09.04.2020 року у справі № 295/4116/18 та у постанові № 750/5365/18 від 20.05.2020 року. Так, судом вбачається, що остаточний розрахунок ПАТ «Гемопласт» провів з [PERSON] саме 25.02.2019 року, до суду позивач звернулась 29.07.2020 року. Разом з тим, відповідно до Указу президента України від 13.03.2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS- Cov-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19», розпорядження голови Одеської обласної державної адміністрації від 18 лютого 2020 року № 97-/од-2020 «Про заходи щодо запобігання занесенню і поширенню на території Одеської області гострої респіраторної хвороби, спричиненої коронавірусом 2019-пСоV», на території Одеського регіону було запроваджено карантин. Запровадження даного карантину зупинило дію усіх процесуальних строків, що було відображено в правовій позиції з цього приводу Верховного суду. Касаційний цивільний суд Верховного суду надав судам методичну інформацію щодо спірних питань застосування законодавства про продовження процесуальних строків під час дії карантину, яка міститься на офіційній сторінці Верховного суду. 2 квітня 2020 року набрав чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540- IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (далі - Закон № 540-ІХ), яким розділ XII «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19). строки, визначені статтями 49, 83,84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину». Далі, у відповідності до Закону України від 18 червня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню корона вірусної хвороби (СОVID-19)», який набрав чинності 17 липня 2020 року, процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 4 розділу X "Прикінцеві положення" Господарського процесуального кодексу України, пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України, пункту З розділу VI "Прикінцеві положення" Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)" N 540-ІХ від 30 березня 2020 року, закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на чинення відповідних процесуальних дій, передбачених цими кодексами), мають право на продовження процесуальних строків з підстав, встановлених цим Законом. Таким чином усі судові рішення, прийняті з 12 березня 2020 року (з початку введення карантину) по 07 серпня 2020 року набирають законної сили. Тобто зупинення дії усіх процесуальних строків почало діяти з 12 березня 2020 року по 07 серпня 2020 року і тримісячний строк для звернення до суду з її позовом повинен рахуватись з 26 лютого 2020 року по 12 березня 2020 року (15 днів), потім зупиняється, поновлюється з 08 серпня 2020 року і ще й досі триває по 26 жовтня 2020 року. На вказане звернула увагу у своїй відповіді на відзив від 28.09.2020 року й сама позивач. Суд погоджується з доводами позивача, викладеними у її відповіді на відзив, оскільки дійсним, зупинялись процесуальні строки , в т.ч. звернення до суду з відповідним позовом, на період з 12 березня 2020 року (з початку введення карантину) по 07 серпня 2020 року, а тому доводи відповідача з приводу застосування відповідних строків заявлені необґрунтовано . Щодо суті позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 115 КЗпП України визначено строки виплати заробітної плати. Згідно частини першої цієї статті заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Враховуючи вищевикладене, відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з наступного робочого дня після звільнення по день фактичного розрахунку, тобто за період з 30.11.2019 року /наступний день звільнення/ по 25.02.2020 року (тобто по день фактичного розрахунку). Вищенаведений період складає 88 днів затримки розрахунку. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р., нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»,- задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Так, місяцями, що обираються для розрахунку є жовтень та вересень, що передували моменту звільнення. Позивач дещо невірно бере за основу суми, додаючи ще податки. Проте нарахована заробітна плата, вже включає цей податок, в той час як фактично позивач отримувала суми із його відрахування, про що вказано у довідці ПАТ «Гемопласт» від 01.07.2020 року за № 02/410, у колонках /нарахована з/п; до одержання/. Таким чином, 2584,90+2895,17=5480,07 грн /заробітна плата позивача за останні 2 місяці, що передували моменту звільнення/. 5480,07/2=2740,035 грн - середньомісячна з/п позивача. 2740,035/22/робочих дні/=124,55 грн. - середньоденна з/п позивача. 124,55*88=10960,40 грн - сума за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У сенсі розуміння вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з підприємства ПАТ «Гемопласт» на її користь середнього заробітку за час затримки виплати повного розрахунку у сумі, окресленій у прохальній частині позову - 9440,40 грн /не виходячи за межі позовних вимог/. Стосовно вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, слід вказати про наступне. Як висловився Конституційний суду у своєму рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкриваються в Цивільному кодексі України, у статті 23 якого встановлено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга); моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини четверта, п`ята). Подальше регулювання інституту моральної шкоди визначено в окремих законах. Так, право на відшкодування моральної шкоди закріплено, зокрема, в законах України ", Про інформацію", "Про авторське право і суміжні права ", "Про захист прав споживачів ", "Про телебачення і радіомовлення ", "Про протидію торгівлі людьми ", "Про телекомунікації ", "Про жертви нацистських переслідувань ". Аналіз чинного законодавства дає підстави для висновку, що інститут моральної шкоди має міжгалузевий характер, а тому особливості його застосування можуть встановлюватися галузевим законодавством. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 Кодексу, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. У Цивільному кодексі України гарантується право особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового права та інтересу і встановлюється відшкодування моральної (немайнової) шкоди як один із способів захисту цивільних прав та інтересів (частина перша, пункт 9 частини другої статті 16). Конституційний Суд України вважає, що в аспекті конституційного звернення визначені Цивільним кодексом України і Кодексом підстави та порядок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди слід розглядати у нерозривному зв`язку з положеннями статті 233 Кодексу, у яких встановлено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема тримісячний строк, який розпочинається з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Виходячи з наведеного Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про відшкодування моральної шкоди, завданої йому несвоєчасною виплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли такий працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Разом з тим, з огляду на ті ж умови, за яких зупинялись процесуальні строки для звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку з підприємства, за аналогією їх застосуванню підлягають і вказані ж вимоги. У відповідності до вимог ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав, що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, так як [PERSON] безсумнівно пережила моральні страждання, психічне хвилювання, у зв`язку з порушенням її звичайного укладу життя та не отриманням виплат, на які вона має конституційне право. З врахуванням фактичних обставин справи, характеру та обсягу спричинених моральних страждань, принципів справедливості, добросовісності та розумності, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди на користь [PERSON] , визначивши їй розмір у сумі - 3 000 грн. У відповідності до ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: 1) позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.1,6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи вищенаведене, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 840,8*2/ заявлено 2 вимоги: майнового та немайнового характеру/=1681,6 грн.

Outcome: partial