Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що у період з 02.10.1987 року по 02.12.1987 року в ході виконання службового обов`язку у складі збройних сил приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС в 30-кілометровій зоні небезпеки при в/ч № [NUMBER] , в зоні підвищеної радіоактивності та отримав дозу радіоактивного опромінення 9,49 рентген, що підтверджується довідкою Орджонікідзевського МВК в Дніпропетровській області № 92 від 10.09.2012 року, внаслідок чого він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Згідно довідки та виписки з акта огляду МСЕК позивачу за результатами повторного огляду 25.07.2012 року була безстроково встановлена ІІІ група інвалідності, причиною якої є захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зв`язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, багато часу та коштів витрачає на лікування. Вважає, що у зв`язку з отриманням ушкодження здоров`я при виконанні обов`язків військової служби та отриманням інвалідності, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів вчинення Міністерством оборони України винних дій щодо позивача та наявність причинного зв`язку між такими діями та моральною шкодою, як і відсутні докази завдання позивачеві моральної шкоди. Вказала, що позивач перебував на військових зборах не як військовослужбовець, а як військовозобов`язаний, тому його посилання на ст. 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" є безпідставним. Також представник відповідача подала до суду письмові заперечення, де викладена аналогічна правова позиція. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] був призваний Орджонікідзевським МВК Дніпропетровської області на спеціальні збори по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС та в період з 02.10.1987 року по 02.12.1987 року приймав участь у ліквідації аварії при військовій частині № [NUMBER] в зоні підвищеної радіоактивності, отримав дозу опромінення 9,49 бер, що підтверджується довідкою вказаного військового комісаріату від 10.09.2012 року № 92 та записом у військовому квитку [NUMBER] (а.с.7-8). Згідно довідки з центрального архіву Міністерства оборони України № 51/15646 від 12.11.1993 року [PERSON] приймав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС при військовій частині [NUMBER] в с. Оране, прибув наказ № 275 від 02.10.1987 року, вибув наказ № 336 від 02.12.1987 року. В наказах командира по виїздах на ЧАЕС військової частини [NUMBER] виконував роботи по дезактивації третього енергоблоку зони № 3, дні виїзду: жовтень 27 днів, листопад 28 днів, отримав сумарно радіацію у кількості 9,49 бер (а.с.9). 25.07.2012 року позивачу за результатами повторного огляду МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності з 60 % втратою працездатності, причиною якої є захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК серії АВ № 006974, та довідкою до акта огляду МСЕК серії ААБ № 4800012 від 25.07.2012 року (а.с.11). Позивач неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР, КУ "Запорізький обласний госпіталь для інвалідів ВВВ" ЗОР, що підтверджується виписками з історії хвороби.(а.с.12-15). Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Статтею 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. При цьому суд не може погодитися з доводами представника відповідача про непоширення положень вказаної статті на позивача, через те, що він приймав участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС не як військовослужбовець, а як військовозобов`язаний, оскільки відповідно до п.3 ч.1 ст. 3Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється, в т.ч. навійськовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей. Відповідно до положень ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Дніпропетровська регіональна міжвідомча експертна комісія по встановленню причинного зв`язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінення та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС встановила основний діагноз: гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст., ризик 3, кризовий перебіг. Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з помірно вираженим вестибуло-атактичним синдромом, лікворно-гіпертензивним синдромом та зробила висновок, що вказані захворювання пов`язані з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.10). Оскільки, встановлена позивачу група інвалідності є наслідком захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, суд вважає, що у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог ст.23, 1167 ЦК України, та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин при яких було спричинено моральну шкоду [PERSON] , ступінь вини відповідача, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отримання захворювань, що пов`язані з проходження військової служби, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд, враховуючи обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, вважає необхідним заявлені позивачем вимоги задовольнити частково та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 25 000,00 грн. Доводи представника відповідача про те, що Міністерство оборони є неналежним відповідачем у справі, являються неспроможними. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкування якого перебувають Збройні Сили України. Таким чином, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з абзацом 2 пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ в суді першої інстанції" від 12.06.2009 року, розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58,59 ЦПК України про належність та допустимість доказів. Згідно з частиною 1статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Із змісту вказаної норми права вбачається, що відомості про факти, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, повинні бути одержані із зазначених у законі джерел і передбаченими у законі способами. Відповідно до ч.1 ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Виходячи з наведених норм процесуального законодавства, суд критично оцінює посилання представника відповідача на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на відсутність вини з боку Міністерства оборони України у заподіянні шкоди здоров`ю позивача у зв`язку з наступним. Відповідно до вимог ст. 3 Закону України № 875 від 21.03.1991 року "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" інвалідність як міра втрати здоров`я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Згідно з пунктом 11 Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, саме медико-соціальні експертні комісії визначають ступінь обмеження життєдіяльності осіб, що звертаються для встановлення інвалідності, потребу в сторонньому нагляді, догляді або допомозі, реабілітації, реабілітаційний потенціал, групу інвалідності, причину і час її настання, професію, з якою пов`язане ушкодження здоров`я, а також ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) працівників, які одержали ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням ними трудових обов`язків. У відповідності до пунктів 12, 13 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317, причинний зв`язок інвалідності колишніх військовослужбовців з перебуванням на фронті або з виконанням ними інших обов`язків військової служби встановлюється на підставі документів, виданих військово-лікувальними закладами, а також інших документів, що підтверджують факт отримання поранення (захворювання). Таким чином, виключно медико-соціальною експертною комісією встановлюється причина і час настання інвалідності. Як вже було зазначено судом, висновком МСЕК, який не оспорювався у встановленому законом порядку, встановлено, що позивач є інвалідом ІІ групи та причиною цього є захворювання, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial