Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

16.11.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить зобов'язати ЖБК «Приморський-22» виплатити їй грошову компенсацію за невикористані відпустки з 01.12.1994 року по 2006 рік включно; стягнути з голови ЖБК «Приморський-22» - [PERSON] та голови правління ЖБК «Приморський-22» [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн. При цьому позивач посилається на те, що з 01.12.1994 року по 31.03.2016 року працювала бухгалтером ЖБК "Приморський-22", та жодного разу фактично не була у відпустці. 12.04.2016 року позивач звернулася із заявою до голови ЖБК "Приморський-22" про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки. Однак, кошти ій не виплачені, у зв'язку із чим, вона змушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовну заяву підтримала та просить задовольнити. Відповідач [PERSON], як голова ЖБК «Приморський-22», до судового засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином. Матеріали справи містять розписку відповідача від 27.01.2017 року про отримання позовної заяви з додатками. В подальшому відповідач неодноразово, а саме 22.02.2017 року та 04.05.2017 року, надавала до суду заяви про відкладення судового засідання на іншу дату у зв'язку із хворобою. Однак, суду не надано доказів перебування відповідача на лікарняному. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 01.12.1994 року [PERSON] на підставі наказу № 1 від 01.12.1994 року була прийнята на роботу до ЖБК «Приморський-22» на посаду бухгалтера. 31.03.2016 року позивач за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України звільнена із посади бухгалтера ЖБК «Приморський-22». Вказані підстави вбачаються із дослідженої судом трудової книжки позивача /а.с. 6-7/, оригінал якої було надано суду для огляду. У ході розгляду справи позивач пояснювала, що 12.04.2016 року вона зверталася до голови ЖБК "Приморський-22" із заявою про виплату грошової компенсації за невикористані відпустки за період з 1994 року по 2006 рік. Однак, кошти їй не виплачені, у зв'язку із чим, вона змушена звернутися до суду. На підтвердження чого суду надано копію заяви позивача від 12.04.2016 року, адресовану голові ЖБК "Приморський-22" /а.с. 2/. Як на підставу заявленних вимог [PERSON] посилається на ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки», положеннями яких передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 р. № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 1821 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст. 238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Не виключається можливість такого ж вирішення цього питання і при частковій компенсації невикористаної відпустки працівникові, який продовжує роботу. При цьому слід мати на увазі, що тривалість визначеної в робочих днях щорічної відпустки (основної й додаткової), яка не була використана працівником за попередні роки, зберігається такою, якою вона була до набрання чинності Законом "Про відпустки" (до 1 січня 1997 р.). Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Матеріали справи містять також копію особової картки № Т2, заведену на позивача [PERSON] /а.с. 3/, в якій у розділі IV. Відпустки, зазначено, що [PERSON] перебувала у черговій відпустці: за період 01.06.1994 року - 1995 року - початок відпустки - 01.06.1995 року за період 01.06.1995 року - 1996 року - початок відпустки - 01.06.1996 року за період 01.06.1996 року - 1997 року - початок відпустки - 01.06.1997 року за період 01.06.1997 року - 1998 року - початок відпустки - 01.06.1998 року за період 01.06.1998 року - 1999 року - початок відпустки - 01.06.1999 року за період 01.06.1999 року - 2000 року - початок відпустки - 01.06.2000 року за період 01.06.2000 року - 2001 року - початок відпустки - 01.06.2001 року за період 01.06.2001 року - 2002 року - початок відпустки - 01.06.2002 року за період 01.06.2002 року - 2003 року - початок відпустки - 01.06.2003 року за період 01.06.2003 року - 2004 року - початок відпустки - 01.06.2004 року за період 01.06.2004 року - 2005 року - початок відпустки - 01.06.2005 року за період 01.06.2005 року - 2006 року - початок відпустки - 01.06.2006 року У графі «закінчення відпустки» наявні відмітки - «немає відпустки». Таким чином, із дослідженої судом копії особової картки № Т2 встановлено, що позивач планувала відпустки у вказані періоди, однак не отримувала їх та продовжувала працювати без відпочинку з 1994 року по 2006 рік. Судом досліджено також надані позивачем до матеріалів справи відомості по заробітній платі /а.с. 9-104/. У ході розгляду справи судом на виконання положень ч. 4 ст. 10 ЦПК України було постановлено ухвалу про витребування доказів від 30.03.2017 року, зокрема, з Житлово-будівельного кооперативу «Приморський-22» належним чином посвідчений Статут кооперативу; належним чином посвідчені копії наказів про прийняття [PERSON] на роботу та її звільнення; належним чином посвідчені копії графіків відпусток за період роботи [PERSON]; інформацію чи нараховувалася [PERSON] грошова компенсація за невикористану відпустку та в якому розмірі. Однак, вказана ухвала суду невиконана належним чином. Позивач вказувала, що у 2007 році після перевірки Управлінням праці, вона як бухгалтер отримала рекомендації щодо необхідності виплати працівникам компенсації за невикористані відпуски, та саме з 2007 року, вона як і інші працівники почала отримувати грошову компенсацію за невикористані відпуски. Згідно з ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Таким чином, враховуючи невиконання ухвали суду від 30.03.2017 року, судом досліджені лише докази, надані позивачем на підтвердження власних доводів. Так, судом встановлено, що позивач у період роботи у 1994-2006 рр. в ЖБК "Приморський-22" не мала відпустки та не отримувала за відповідний період компенсації за невикористану нею відпустки. У ході розгляду справи, позивач вказувала, що вона, як і інші працівники почала отримувати грошову компенсацію за невикористані відпуски з 2007 року. Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Конституційний суд України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та при відшкодуванні завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того, Рішенням Конституційного суду України від 15.10.2013р. №1-18/2013 дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином, законодавчо розмежовано спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори. Так, перші мають необмежений строк позовної давності, а другі - 3 місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди). Тому судам потрібно бути уважними, що на платежі передбачені ст.117 КЗпП та інші, що не є заробітною платою встановлений строк позовної давності у 3 місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, позивач, дійсно, з 1994 року по 2006 року не мала відпустки та не отримувала за відповідний період компенсації за невикористані нею відпустки. Однак, як слідує із власних же пояснень позивача, ще 2007 році вона почала отримувати відповідні компенсації. Таким чином, суд приходить до висновку, що з 2007 року позивачу було відомо про порушення її прав, та вона мала права звернутися за захистом своїх прав та інтересів. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення компенсації за невикористані нею відпустки не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно ст. 237-1 КзПП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд зазначає, що позивачем на підтвердження вимог про стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. не надано жодних доказів в порядку ч. 1 ст. 60 ЦПК України щодо моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і та виникнення додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням вказаного, суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, так як необґрунтовані та недоведені.

Outcome: dismissed