Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з наведеним позовом, відповідно до останньої редакції якого посилаючись на наявність у нього права власності на ? частку земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Макаренка, 26/224, у м. Одесі, просив суд виділити таку частку в натурі, в межах, згідно долученої до матеріалів справи технічної документації. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилався на те, що право власності на зазначену земельну ділянку визнано за ним за рішенням суду. Інша частка земельної ділянки належить відповідачу як така, що була отримана після смерті [PERSON]. Відповідач своє право власності у встановленому законом порядку не зареєструвала. З викладених обставин позивач посилався на положення цивільного та земельного законодавства, щодо його права на виділ приналежної йому частки у спільній частковій власності в натурі, та оскільки сторони між собою дійти згоди щодо виділу приналежної позивачу частки не можуть, а відповідач навмисно не реєструє своє право власності, просив суд задовольнити позовні вимоги та захистити його право власності шляхом виділу йому в натурі 1/2 частину земельної ділянки розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Макаренко, 26/224, в межах точок 1-2-3-4-1 площею 269,5 кв.м. згідно висновку будівельно-технічного експертного дослідження № 056/2016 від 07.04.2016 року виконаного ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.». В судовому засіданні представники позивача заявлені вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Відповідач та представник відповідача заперечували проти задоволення позову, у своїх запереченнях посилались на відсутність державної реєстрації права власності позивача щодо 1/2 частини спірної земельної ділянки та вказували на недопустимість, як доказу, висновку експерта №056/2016 від 07.04.2016 року, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, та таким чином просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості. Також у своїх запереченнях сторона відповідача вказувала на те, що позивач пропав, його місце знаходження невідомо, а його представник, користуючись раніше отриманими повноваженнями продає майно зниклого позивача. Вислухавши пояснення учасників судового засідання та дослідивши надані до суду письмові докази суд доходить наступних висновків. Позивачу, [PERSON], за Рішенням Київського районного суду м. Одеси по справі №2-7304/11 від 08 серпня 2012 року (набрало законної сили 12.11.2012 року, а.с. 4-5) на праві приватної власності належить 1/2 частка земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Макаренка, 26/224, у м. Одесі, як така, що набута ним в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Копія вказаного рішення суду долучена до матеріалів справи. Встановлені таким рішенням обставини відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України додаткового доказування не потребують. Вказане рішення суду було зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, на підтвердження чого свідчить Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, інд.№40328384 від 09.07.2015 року (копія витягу долучена до матеріалів справи, а.с. 6). На спростування вказаної обставини, щодо права власності [PERSON] на 1/2 частку спірної земельної ділянки стороною відповідача було надано інформаційну довідку з Державного реєстру прав на нерухоме майно а Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта, довідка №57094593 від 11.04.2016 року, (а.с. 98), та суд надаючи оцінку такому доказу вказує, що у графі «Прізвище, імя та побатькові» розділу «Параметри запиту» такої довідки невірно записано прізвище позивача воно вказано у родовому відмінку («Ануліча») в той час, коли з метою отриманні належної відповіді ПІБ субєкта, слід вказувати у називному відмінку («Ануліч»). Крім того вбачається, що здійснюючи відповідний запит виконавець невірно зазначив РНОКПП [PERSON], тому суд вказує на те, що така довідка не є ні належним ні допустимим доказом у справі. Інша 1/2 частка вказаної земельної ділянки належить відповідачу, [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори 28.02.2006 року (р.№2-563) до майна померлої [PERSON]. Вказана обставина також досліджувалась судом в рамках провадження по справі №2-7304/11, та відображена у зазначеному рішенні. Крім того такий висновок суду ґрунтується на наступному Згідно наданих Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268\~ЦК\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Таким чином заперечення відповідача, щодо того, що вона є неналежним відповідачем через те, що її право власності не має державної реєстрації у контексті наведених положень вбачаються надуманими, та такими що суд оцінює критично. Разом з тим суд вказує наступне. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у траві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч.3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст.367 ЦКУ у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Як вбачається за обставинами провадження у справі згоди між співвласниками земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. Макаренка, 26/224, у м. Одесі, щодо виділу в натурі частки [PERSON] немає, через що права власності позивача зазнають обмежень. Засади ст.ст. 3,11 ЦПК України, ст. 15 ЦК України, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав а також охоронюваних законом інтересів судом. Звертаючись до суду за захистом свого права позивачі визначають предмет та підстави позову. Згідно п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. При цьому відповідно до системного аналізу положень ст.ст. 10, 11, 27, 57-60 ЦПК України, сторони при вирішенні спору зобовязані довести перед судом ті обставини, на які вони посилаються як на підстави їх вимог. Доказування у цивільному судочинстві ґрунтується на засадах змагальності та диспозитивності. Так, на підтвердження вимог позивача щодо його права на виділ 1/2 частки спірної земельної ділянки в межах точок 1-2-3-4-1 наступним чином: від кута паркану розташованого зі сторони вулиці Макаренко (від точки 1) по прямій лінії на відстані 11,56 м по межі паркану розташованого зі сторони вулиці Макаренко (до точки 2); з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,21 м до перетину з парканом суміжного землекористувача (до точки 3); з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 11,54 м по межі паркану з суміжним землекористувачем до перетину з парканом розташованим зі сторони території загального користування (проїзду) (до точки 4); з наступним поворотом вліво по прямій лінії на відстані 23,46 м по межі паркану розташованого зі сторони території загального користування до перетину з парканом розташованим зі сторони вулиці Макаренко до початкової точки відліку (до точки 1), до суду було надано висновок будівельно-технічного експертного дослідження № 056/2016 від 07.04.2016 року виконаного ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.». Відповідач заперечує належність такого доказу та у звязку з цим суд зазначає про те, що такий висновок суд оцінює як письмовий доказ висновок фахівця або спеціаліста виходячи з наступного. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12.06.2009р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», висновок експертизи може бути доказом у справі лише в тому разі, коли експертиза була проведена на підставі ухвали суду відповідними судово-експертними установами. Як експерт може залучатися особа, яка відповідає вимогам, установленим Законом України "Про судову експертизу" , і внесена до Державного реєстру атестованих судових експертів. У разі коли висновок експертизи наданий стороною як додаток до позовної заяви, тобто проведений відповідною експертною установою за її клопотанням чи клопотанням її представника, то такий висновок може розцінюватися лише як письмовий доказ, який підлягає дослідженню в судовому засіданні та відповідній оцінці. Та разом з тим суд вказує, що зазначений висновок ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім. Скибінського С.С.» жодними доказами не спростовано, а тому суд, зважаючи на всі наведені вище обставини доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення у повному обсязі. За таких обставин, відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved