Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

02 червня 2017 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом. На обґрунтування вимог вказала, що від шлюбу з [PERSON] мають сина [PERSON], [INFO], який після їх розлучення у 2004 році, постійно проживає з нею. Батько тривалий час, більше дванадцяти років не спілкується з сином, не виявляє будь-якого інтересу до його життя, здоров"я, навчання та розвитку, аліменти на утримання дитини за рішенням суду не сплачує. За наведеного, позивачка з підстави ухилення відповідача від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини, просила ухвалити рішення про позбавлення його батьківських прав. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Пояснила, що у 2004 році вони з відповідачем розлучилися і він виїхав на проживання до іншої місцевості та повністю самоусунувся від виконання своїх обов"язків по вихованню сина, хоча перешкод у їх спілкуванні, зустрічах вона не чинила і навіть зверталася до [PERSON] з проханням приїздити до сина, телефонувати йому та спілкуватися будь-яким іншим чином. З 2013 року відповідач припинив і виплату аліментів на утримання сина за рішенням суду. Хлопець з п"ятирічного віку проживає з вітчимом, який займається його вихованням і якого син приймає за батька. Представник відповідача позовні вимоги визнала. Пояснила, що довіритель є її сином. Дійсно після розлучення з позивачкою, він виїхав на заробітки, а потім залишився проживати на Західній Україні. З сином він спілкуватися не бажає, бо не вбачає для себе у цьому потреби. Представник органу опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області вважала позовні вимоги підлягаючими задоволенню. При цьому пояснила, що на засіданні 20 червня 2017 року орган опіки та піклування Снігурівської районної державної адміністрації Миколаївської області прийняв висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON]. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони у справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується записами їх даних у свідоцтві про народження серії [NUMBER] виданому 07 вересня 1999 року за місцем реєстрації Відділом РАЦС Снігурівського району Миколаївської області України на підставі актового запису в Книзі реєстрації народжень №88 від 07 вересня 1999 року. Дитина проживає з матір"ю [PERSON], яка змінила прізвища за реєстрації шлюбу з [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 22 лютого 2017 року Снігурівським РВ ДРАЦС ГТУЮ у Миколаївській області. Обставина спільного проживання матері та дитини стверджена довідкою виконкому Снігурівської міської ради Миколаївської області №4357 від 11.04.2017 року та змістом акта обстеження умов проживання сім"ї [PERSON], з якого слідує, що умови проживання дитини забезпечені, у хлопця є окрема кімната, меблі, книги, приладдя. Позивачка ствердила, що батько дитини [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов"язків по її вихованню з часу проживання його поза сім"єю з 2005 року. На підтвердження доводів позивачки суд дослідив рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 17 вересня 2004 року у справі за позовними вимогами [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, з якого слідує, що подружжя припинили спільне проживання за втрати почуттів, які були основою шлюбного союзу, через негідну поведінку чоловіка, який не працював, матеріально сім"ю не забезпечував, участі у вихованні дитини не приймав, а через неврівноважений характер постійно вчиняв сварки. Як вбачається з довідки-розрахунку від Снігурівського РВ ДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 22.05.2017 року за вих.№3441/14.19-41/4 на виконання відділу перебуває виконавчий лист №2-1369/2004, виданий 29 листопада 2004 року Снігурівським районним судом Миколаївської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), заборгованість платежів станом на 01 травня 2017 року становить 34749грн.40коп., дані про виплату з 2013 року відсутні. З довідки за місцем навчання [PERSON] у Снігурівській ЗОШ І-ІІІ ступенів №4 (вих.№216 від 17.05.2017 року) вбачається, що відповідач протягом усього часу навчання сина в школі не брав участі у вихованні дитини, не спілкувався з учителями, не відвідував батьківські збори, не брав участі у проведенні класних заходів. Допитані свідками [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач є їх сином та братом відповідно. У 2004 році вони з позивачкою розлучилися та він виїхав на інше місце проживання. Родинні стосунки з ними не підтримує, лишень відповідає на телефонні дзвінки матері. Зі своїм сином [PERSON] також не спілкується, не приїздить та до себе у гості не запрошує, не бачив хлопця більше дванадцяти років. Поради про необхідність налагодження стосунків з сином не сприймає, постійно стверджуючи про відсутність його потреби у такому спілкуванні. Свідки [PERSON] та [PERSON] ствердили, що позивачка більше п"ятнадцяти років мешкає з ними по сусідству, проживає у сім"ї з [PERSON] та з сином [PERSON]. Батька хлопця [PERSON] вони бачили до 2005 року, а після він виїхав з м.Снігурівка і припинив будь-які відносини з сином. Останній, а також його мати ніколи не повідомляли про спілкування з відповідачем, вітання з його боку дитини з днем народження чи святами, надання матеріальної чи іншого виду допомоги на утримання. Згідно довідки Снігурівського районного центру соціальних служб для сім"ї, дітей та молоді за №290 від 29 червня 2017 року сім"я чи особи [PERSON] та [PERSON] на обліку та під соціальним супроводом РЦСС СДМ не перебували. Будь-яких повідомлень щодо вище зазначених осіб не надходило. Згідно висновку №37, датованого 20 червня 2017 року, прийнятого з посиланням на досліджені судом докази, а також акт обстеження умов проживання відповідача від 13 червня 2017 року, орган опіки та піклування Снігурівської райдержадміністрації визнав доцільним позбавлення відповідача батьківських прав. За обстеження умов проживання [PERSON] було встановлено, що за місцем реєстрації він не проживає. Його мати [PERSON] точної адреси проживання сина не знає. П"ятнадцять років вони спілкуються по телефону. Будь-яких даних рідні відповідача про його спілкування з сином [PERSON] та участь у його вихованні батька не повідомили. У відповідності до положень ст.12 ч.1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) та ст.171 СК України, суд заслуховував [PERSON], який вказав, що проживає з мамою та вітчимом [PERSON] і відношення у їх сім"ї доброзичливі. Хлопець знає свого батька, але більше дванадцяти років його не бачив. Кілька разів вони спілкувалися по телефону за ініціативи матері. Батько обіцяв вислати гроші на аліменти, але обіцянки не виконав. [PERSON] рахує своїм справжнім батьком вітчима, який дав йому виховання та приймає активну участь у його житті. Ствердив, що позбавлення [PERSON] батьківських прав є у його інтересах. Між сторонами мають місце правовідносини щодо захисту інтересів неповнолітньої дитини, що регулюються Сімейним Кодексом України. Відповідно до вимог ст.ст.150,180 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про стан здоров'я, її фізичний, духовний та моральний розвиток, що є найважливішими обов'язками матері і батька, а також повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частина 4 ст.155 СК України передбачає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої Законом. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України встановлюється, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.п.15,16 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України № 20 від 19 грудня 2008 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування; медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як зазначається принципом шостим Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, малолітня дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і у всякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та в умовах турботи. Частинами 2,3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями), передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч.1 ст.12 цього ж Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, а також за нормою ст.153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У розумінні положень частини 1 ст.164 СК України ухилення від виконання батьківських обов'язків передбачає систематичне невиконання обов'язку турбуватись про дітей, в чому воно б не виражалось (не годувати, не забезпечувати необхідним одягом, медичною допомогою, не задовольняти життєво важливих потреб дитини). Європейський суд з прав людини у рішення по справі «Савіни проти України», яке 18 березня 2009 року набуло статус остаточного, підкреслив, що при вирішенні питання про відібрання дітей від батьків необхідно чітко встановити, чим зумовлено незадовільність виховання дітей; чи є такі дії єдиним безальтернативним вирішення цієї проблеми та чи є достатньо виправданим таке серйозне втручання в сімейне життя. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Як встановив суд у справі, відповідач самоусунувся від участі у вихованні дитини з 2005 року, коли вони з позивачкою розлучилися та припинили спільне проживання. Надалі він, знаючи адресу проживання дитини та маючи засоби для участі у її вихованні умисно з сином не спілкується, будь-яких дій, що свідчили б про турботу, не вчиняє, у тому числі не надає і матеріального утримання, про що свідчить звернення позивачки до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів за рішенням суду та дані про значну суму заборгованості по платежам. Суд вважає, що така поведінка відповідача є винною. Суд не встановив, що позивачка чинить перешкоди участі батька у вихованні дитини, спілкуванні з нею. Про відсутність будь-якого інтересу до дитини свідчить і відмова відповідача від участі у судовому процесі та надання повноважень представлення його інтересів матір"ю за дорученням, тоді як остання позовні вимоги визнала. За таких обставин, суд приходить висновку про доведеність достатніх підстав для застосування до відповідача крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, яким є позбавлення батьківських прав, і ухвалює про задоволення позовних вимог.

Outcome: approved