Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відшкодування судових витрат покласти на [PERSON] . Підставою зверення до суду є те, що її колишній чоловік, з яким вони розлучились 28.02.2019, в добровільному порядку відмовляється виписуватись з квартири по вищевказаній адресі, хоч вона є одноосібним власником згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.06.2005. Проживання колишнього чоловіка у квартирі та його реєстрація у ній створюють їй незручності як власнику, оскільки вона позбавлена можливості розпоряджатись майном на власний розсуд, маючи на меті її продати. ЇЇ квартира двокімнатна, у одній з яких проживають її діти, а у іншій відповідач, а тому вона змушена орендувати інше житло. У відповідача є будинок в м. Болехові, де він має можливість зареєструватись та проживати. З наведених підстав позов просить задовольнити. Ухвалою судді Долинського районного суду Івано-Франківської області від 14.07.2020 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Відповідачу надано строк на подання відзиву. 05.08.2020 відповідачем скеровано відзив на позов, в якому зазначив про безпідставність позову та вважає його таким, що не підлягає задоволенню, оскільки відсутні підстави визнання його особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням. Розлучення з позивачкою та припинення з нею сімейних відносин, як з власницею квартири, не позбавляє його права користування займаним житловим приміщенням. Згідно з ч. 3 ст. 64 ЖК України, якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті (діти, батьки, дружина чи чоловік наймача), перестали бути членами сім"ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов"язки, як наймач та члени його сім"ї. Суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК. Однак, він постійно проживає у зареєстрованій квартирі, утримує її, здійснює догляд, сплачує комунальні послуги, доглядає та вигулює собаку. Натомість, позивачка з 2008 року разом з синами проживає за кордоном та дуже рідко приїжджає в Україну (а.с. 28-30). 24.09.2020 ухвалою Долинського районного суду Івано-Франківської області закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду. Представник позивача [PERSON] за угодою про надання правової допомоги та представництва №291/20 від 10.06.2020 (а.с. 15) в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Додатково вказавши, що позивачка, приїжджаючи в м. Долину та маючи свою квартиру, не має можливості у ній проживати, оскільки там мешкає відповідач по справі, що створює їй дискомфорт та порушує її права як власника. Всі тварини, за якими здійснює догляд [PERSON] , є власністю саме його, а не [PERSON] . Відповідач та його представник позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, оскільки відповідач ніколи не чинив перешкод [PERSON] у користуванні квартирою та не претендував на її власність. Він не заперечує добровільно виселитись з квартири та знятись з реєстрації, в якій живе більше 20 років, однак нікому доглядати за тваринами та майном. Він вчасно здійснює оплату всіх комунальних послуг, утримує та доглядає за нею. Житла в Долині у нього немає, у спільній сумісній власності у нього є будинок в м. Болехові. Заслухавши пояснення сторін та свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд не вбачає підстав для задоволення позову, враховуючи таке: Матеріалами справи та в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власницею двокімнатної квартири [ADDRESS] згідно з свідоцтвом про право на спадщину за заповітом (дублікат), виданого державним нотаріусом Долинської міської ДНК Белей Е.І. від 17.06.2005 за реєстровим №Д-461. Право власності позивачки також підтверджується копією витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі (а.с. 9, 10). З 18.04.2000 до 28.02.2019 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області розірвано (а.с.6-8). Згідно з копією довідки №3725 про місце реєстрації та склад сім"ї від 01.07.2020, виданою Долинською міською радою по [ADDRESS] , окрім власниці, зареєстровані [PERSON] та двоє синів позивачки (а.с. 11). [PERSON] вселився у спірну квартиру зі згоди власника- [PERSON] та проживав у ній, як член її сім"ї, чоловік. Як вбачається з акта обстеження матеріально-побутових умов та сімейних обставин від 22.07.2020, складеного за підписом депутата міської ради Маївського А., під час обстеження виявлено, що [PERSON] та її сини [PERSON] , [PERSON] , будучи зареєстрованими по [ADDRESS] , з 2008 року знаходяться за межами України (а.с. 31). Суд також встановив, що саме [PERSON] здійснює оплату комунальних послуг, утримує майно позивачки в належному стані, вигулює та годує собаку,доглядає за рибками які зі слів відповідача, належать синам та його колишній дружині (а.с.32-38). Спір з приводу користування житловим приміщенням виник між колишнім подружжям, одному з яких - [PERSON] квартира належить на праві особистої приватої власності, а інший з подружжя - [PERSON] вселився до цієї квартири як член сім`ї власника, зареєстрований, і продовжує користуватися нею і після розірвання шлюбу з позивачкою та припинення сімейних відносин, що унеможливлює користування житлом його власницею, яка, приїжджаючи із-за кордону, не має бажання спільно проживати з відповідачем. Вирішуючи даний спір суд враховує позицію, викладену Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року (справі №447/455/17, провадження №14-64цс20). Так, статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини ( далі-ЄСПЛ) від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою ( рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення ( рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, п. 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», п. 50; рішення від 15 січня 2009 р. у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; та рішення від 22 жовтня 2009 р. у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, п. 110, ECHR 2000-I). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд також бере до уваги, що у спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. По даній справі спір виник між власником житлового приміщення, яка певний період часу не користується своїм майном, та фактичним користувачем квартири саме з приводу користування приміщенням після припинення шлюбу з власником житла. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення і застосування статей 391, 395, 405, 406 ЦК України та статей 64, 150 та 156 ЖК УРСР. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. При цьому суд звертає увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30 червня1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. При порівнянні норм ЖК УРСР та ЦК України можна зробити такі висновки: У частині першій статті 156 ЖК УРСР не визначені правила про самостійний характер права члена сім`ї власника житлового будинку на користування житловим приміщенням, не визначена і природа такого права. Передбачено право члена сім`ї власника житлового будинку користуватися житловим приміщенням нарівні з власником, що свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника. Зазначена норма не передбачає і самостійного характера права користування житловим приміщенням, не вказує на його речову чи іншу природу. Водночас, посилання на наявність угоди про порядок користування житловим приміщенням може свідчити про зобов`язальну природу такого користування житловим приміщенням членом сім`ї власника. Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено перелік речових прав, похідних від права власності: право користування (сервітут); інші речові права відповідно до закону. Тобто під речовим правом розуміється такий правовий режим речі, який підпорядковує цю річ безпосередньому пануванню особи. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. За логікою законодавця у законодавстві, що регулює житлові правовідносини, припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд приймає до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважає на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України. Суд оцінює дійсну сутність відповідних позовних вимог, виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювання її прохальної частини. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). Тому усунення в судовому порядку відповідних перешкод у реалізації права власника відбувається за допомогою негаторного, а не віндикаційного позову. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Однак, при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Позивачка та її представник посилаються на те, що спірна квартира складається з двох житлових кімнат. [PERSON] більше десяти років проживає та працює разом з повнолітніми дітьми за кордоном, востаннє в Україні була влітку. Про те, що відповідач чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, коли вона приїжджає з дітьмии в м. Долину, окрім показань її тітки [PERSON] , в якої вона ночувала, матеріали справи не містять. Також в судовому засіданні не здобуто даних, що [PERSON] не має змоги реалізувати своє право на відчуження цієї квартири. В той же час, [PERSON] набув права користування спірним житлом згідно з законом, тобто набув охоронюване законом право на мирне володіння майном як член сім"ї, зі згоди позивачки зареєстрований та постійно проживає у ній близько 20 років. Недобросовісних дій з його сторони по відношенню до позивачки як власниці квартири чи спірного майна не встановлено. Усі без виключення витрати по утриманню квартири він несе сам, іншого житла в м. Долині не має. При цьому, як вбачається з копії свідоцтва про право власності від 26.12.2005 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.03.2006 , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить1/2 частка квартири [ADDRESS] (а.с. 53, 54). Окрім наведеного, відповідач не є категоричним у питанні зняття з реєстрації, про що неодноразово зазначав в судовому засіданні. Викладене підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , зазначивши, що відповідач здійснює догляд за тваринами та квартирою; [PERSON] , яка є сусідкою відповідача, вказала, що [PERSON] здійснює оплату комунальних послуг у квартирі, в якій проживає, оскільки відсутня будь-яка заборгованість. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і, зокрема, є пропорційним до поставленої законної мети (рішення у справі «Кутцнер проти Німеччини», пункт 60). Таким чином, досліджуючи питання дотримання балансу між захистом права власності позивачки, яка працює та проживає з повнолітніми синами за кордоном, та захистом права відповідача як колишнього члена її сім`ї на користування квартирою, який зареєстрований та постійно проживє у ній, суд дійшов висновку, що інтереси останнього переважають над інтересами позивачки як власниці житла. Зважаючи на викладене, у зв"язку з тим, що суд не вбачає підстав для задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України у задоволенні позовної вимоги про стягнення судових витрат також слід відмовити. Щодо понесених судових витрат стороною відповідача, то згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Беручи до уваги, що представник відповідача та сам відповідач заявив про те, що їх розмір та його документальне підтвердження буде надано після ухвалення рішення, суд на підставі п. 5 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, вважає за необхідне у резолютивній частині вказати про призначення судового засідання для вирішення питання про витрати на професійну правничу допомогу, дату, час і місце його проведення; строк для подання стороною, за клопотанням якої таке судове засідання проводиться, доказів щодо розміру понесених нею судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed