Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-09 00:00:00

Орган опіки і піклування Слов'янської міської ради Донецької області звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації м. Слов'янська Донецької області» про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини , обґрунтувавши свої вимоги тим, що Орган опіки і піклування Слов'янської міської ради просить розглянути справу про позбавлення батьківських прав гр. [PERSON], [INFO], по відношенню до її малолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], відповідно до рішення комітету Слов'янської міської ради від 02.09.2009 року, [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради від 02.09.2009 дитину [PERSON] , влаштовано на повне державне утримання, у зв'язку з тим, що мати перебувала під вартою в СІ № 6 м. Артемівська. 28.08.2014 року [PERSON] була звільнена з місця позбавлення волі, та за заявою до служби у справах дітей просила повернути їй сина на виховання та утримання. 03.12.2014 року рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради було прийняте рішення повернути їй дитину. За 2015 рік малолітній [PERSON] перебував в КЗ «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області два рази ( з 23.09.2015 р. по 23.10.2015 р. та з 02.11.2015 року по 30.12.2015 р.) в зв'язку з конфліктами, які виникали між матір'ю та сином. Після проведення комплексної роботи психологом центру та спеціалістами служби у справах дітей, як з дитиною, так із матір'ю, дитину повертали до родинного кола. Але 21.02.2016 року з метою надання соціального захисту знову було зараховано малолітнього - [PERSON] до вказаного центру. Дитина взагалі не відвідувала школу. З пояснень матері дитини, [PERSON], вона зібралася перевести дитину з ЗОШ № 13 до ЗОШ -1 інтернату № 1 , але дитина не приступила до навчання у вказаній школі, оскільки матір не надала всіх необхідних документів. В подальшому [PERSON] клопотала перед центром соціально - психологічної реабілітації, з метою надання сину [PERSON] психологічної допомоги та зарахування до вказаного центру. Обіцяла часто відвідувати дитину в закладі та підтримувати з ним контакт , також просила надати їй ще один шанс не позбавляти її батьківських прав. З час перебування дитини в закладі протягом 2015 - 2016 року, мати відвідувала дитину декілька разів (24.09.2015,01.10.2015,.06.10.2015,.09.10.2015,13.10.2015,07.12.2015,18.12.2015 р.) За час перебування дитини в закладі з 21.02.2016 року по теперішній час мати дитину в закладі зовсім не відвідувала. Малолітнім [PERSON] було надано заяву в якій він просив позбавити його матір батьківських прав, так як проживати з нею він не бажає. Просять суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав по відношенню до її малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Стягнути з [PERSON], [INFO], на утримання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частки з усіх видів доходів, але менше 30% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування Шевченко М.В., який діє на підставі довіреності 29/01-660 від 27.05.2016 року надав аналогічні пояснення викладені в позовній заяві, просив їх задовольнити у повному обсязі. Пояснив, що вивчивши обставини справи, відношення матері до виконання батьківських обов'язків, орган опіки прийшов до висновку, що відповідачка тривалий час не виконувала своїх батьківських обов'язків, не займається утриманням, вихованням та розвитком дитини. Не піклується про стан її здоров'я, фізичний розвиток, не створила умов для розвитку природних здібностей дитини, свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками., що є підставою для позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася. Про час та місце судового засідання була належним чином повідомлена. З заявами про розгляд справи за її відсутності не зверталася. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: -юридичним особам та фізичним особам - підприємцям за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб- підприємців; -фізичним особам, які не мають статусу підприємців за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації м. Слов'янська Донецької області» Щука О.В. - що діє на підставі Доручення № 312 від 27.05.2016 року в судовому засіданні не заперечувала проти позбавлення батьківських прав [PERSON] просила позов задовольнити. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги Органу опіки та піклування Слов'янської міської Ради Донецької області до [PERSON], за участю заінтересованої особи Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації м. Слов'янська Донецької області» про позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України « Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім»ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , виданого відділом РАЦС по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області від 29.04.2016 року, актовий запис № 456, відповідачка [PERSON] є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO], відомості про батька у свідоцтві записані у відповідності до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. ( а.с. 7) цей факт також підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження ( а.с.8). З рішення виконавчого комітету Слов'янської міської ради № 524/1 від 02.09.2009 року про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування вбачається, що він перебував на первинному обліку в службі у справах дітей Слов'янської міської ради, оскільки його мати [PERSON] перебувала під вартою в СІ № 6 м. Артемівська. У зв'язку з чим малолітньому [PERSON], [INFO] було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. ( а.с. 9) Рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради № 523/1 від 02.09.2009 року було влаштовано [PERSON], [INFO] на повне державне утримання до державного закладу.( а.с.11) З довідки про звільнення [PERSON] № 05013 вбачається, що остання була засуджена Слов'янським міськрайонним судом Донецької області 19.04.2012 року за ст. 307 ч. 2 ,71 ч. 1 КК України до 5 років 2 місяців позбавлення волі., раніше була не одноразово судима , перебувала під вартою з 28.06.2009 року по 28.08.2014 рік.( а.с. 10) Після звільнення з місць позбавлення волі [PERSON] звернулася із заявою до служби у справах дітей із відповідною заявою про повернення їй сина [PERSON] на виховання та утримання. У зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету Слов'янської міської ради № 468 від 03.12.2014 року , рішення № 523/1 від 02.09.2009 року «Про влаштування на повне державне утримання [PERSON].» та рішення № 524/1 від 02.09.2009 року « Про надання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування» вважались такими, що втратили чинність А малолітнього [PERSON] було передано на виховання та утримання його матері [PERSON].( а.с.12) Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." [PERSON], [INFO] , як це передбачено п. 2 ст. 6 Сімейного Кодексу України є малолітньою особою. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов"язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України „Про охорону дитинства", кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок в сім"ї мають забезпечуватися на принципах,що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України „ Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не належним чином виховувала свою дитину, що підтверджується наступними доказами. З пояснювальної записки Директора ЗОШ - інтернату № 1 вбачається, що [PERSON] , 27.052.004 року народження не був учнем Слов'янської ЗОШ - інтернату № 1. Мати дитини зверталась до їхньої школи з питань переводу [PERSON], тому 14.09.2015 року було надано довідку № 216 в ЗОШ № 13 міста Слов'янська , про те, що [PERSON] буде навчатися в школі, при умові надання всіх необхідних документів, але дитина так і не приступила до навчальних занять й наказ про його зарахування до 5 класу школи - інтернату № 1 не видавався., також цей факт підтверджується повідомленням відділу освіти , з якого вбачається , що [PERSON] , [INFO] за закладами освіти не числиться ( а.с.14) З заяви відповідачки [PERSON] від 02.12.2015 вбачається, що остання звернулася до служби у справах дітей Слов'янської міської ради з відповідною заявою в якій просила зарахувати [PERSON] до центру соціально - психологічної реабілітації, з метою надання її сину психологічної допомоги: спонукати дитину до бажання навчатися та перестати прогулювати навчання в школі. Обіцяла часто відвідувати дитину в закладі, підтримувати контакт з сином, просила дати їй ще один шанс не позбавляти її батьківських прав відносно її сина.( а.с. 16) З довідки КЗ «Центр соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» вбачається, що 21.02.2016 року до центру для дітей з метою надання соціального захисту був зарахований малолітній - [PERSON], [INFO]. Згідно книги реєстрації відвідувачів за 2015 - 2016 роки малолітній [PERSON] перебував в вказаному центрі, за 2015 -2016 вже втретє ( з 23.09.2015 р. по 23.10.2015 р., 02.11.2015 р. по 30.12.2015 р., з 21.02.2016 р та по теперішній час) За час перебування дитини в закладі протягом 2015 - 2016 року мати відвідувала дитину декілька разів ( 24.09.2015 р., 01.10.2015 р., 06.10.2015 р., 09.10.2015 р., 13.10.2015 р., 07.12.2015 р., 18.12.2015 р.) ( а.с. 15) З психолого - педагогічної характеристики дитини КУ «Центру соціально - психологічної реабілітації дітей в м. Слов'янську Донецької області» на дитину [PERSON], [INFO] вбачається, що [PERSON] був доставлений до центру співробітниками поліції останній раз 21.02.2016 року. Напередодні матері вдома не було ( власних ключів від квартири хлопчик не має ) і йому довелося ночувати на вокзалі . Відтіля безпритульна дитина була доставлена до центру . В 2015 році [PERSON] перебував у центрі два рази. Також в 2009 році [PERSON] перебував у притулку для дітей. Поки мати відбувала покарання в тюрмі, [PERSON] виховувався в Маріупільскій школі - інтернат. В ранньому дитинстві його вихованням займалися бабуся та дідусь, мати вихованням не займалася. На теперішній час мати [PERSON] перебивається тимчасовими заробітками. Не проявляє інтересу у вихованні дитини. Дитина не оформлена до учбового закладу. Зі слів дитини, вранці коли його мати кудись йшла , то вона і [PERSON] відправляла гуляти на вулицю, бродяжити , поки вона сама не повернеться додому. Внаслідок чого він почав спілкувати з сумнівними друзями, красти, робити зле іншим людям. Емоційного тепла між нею та сином немає. [PERSON] не хоче приймати в їхню сім'ю вітчима , який з його слів його не любить. Мати скаржиться , на поведінку сина, що він її не слухає та не розуміє про необхідність вітчима в будинку. В центрі правила періодично порушує. Також самовільно покидав територію центру. Рухливий, імпульсивний, образливий, але цікавість в спілкуванні з дорослими проявляє. У колективі однолітків може проявляти невмотивовану фізичну і вербальну агресію. Друзів вибирає по інтересах. Не любить малюків, може заподіяти їм біль. Критику і зауваження вихователів не сприймає, не вважає, що винен, робить винним когось. Не має почуття страху. Рівень пізнавальних процесів не відповідає віку. Увага нестійка. Слабке сприйняття. Дуже важко зосередиться на якійсь діяльності. Пам'ять добра. Швидкість протікання розумових процесів низька. Словниковий запас не відповідає віку. Рівень працездатності низький. Насилу переносить навички, нові пізнавальні ситуації. Розвинена дрібна моторика рук. Усидливіший за переглядом мультфільмів. З заяви малолітнього [PERSON] від 11.05.2016 року вбачається, що він просить позбавити його матір [PERSON] відносно нього батьківських прав, оскільки вона виставляє його з будинку, а саме йде до міста. Не займається його вихованням , не зарахувала його до школи, годує його тільки вранці та ввечері, вдень він їсть у друзів, зазначає , що матір схиляє його до бродяжництва. ( а.с. 18) Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено в судовому засіданні, відповідачка по справі - мати [PERSON] , проживає окремо від свого сина. Матеріальну допомогу йому відповідачка не надає, з ним не спілкується , участі у його вихованні не приймає, не цікавиться його навчанням, його навичкам та уподобанням , його життям, успіхами та труднощами у навчанні, його схильностям та здібностям . Відповідачка не виявляє до свого сина [PERSON] батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні дитини, відповідач не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, що підтверджено в судовому засіданні об'єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дитини , жодним чином не цікавиться її життям, не бере ніякої участі в її розвитку та вихованні, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться її життям. Із Висновку № 29/01-673 від 30 травня 2016 року Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав вбачається, що [PERSON] нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до своєї дитини [PERSON], не виховує його, за час мешкання з сином схиляла його до бродяжництва, не займалася його вихованням, внаслідок чого він почав красти та спілкуватись з підозрілими друзями, та разом з ними прогулювати уроки в школі. Також у висновку зазначено, що позбавлення батьківських прав матері, [PERSON] необхідно для надання статусу «дитини, позбавленої батьківського піклування» малолітньому , [PERSON], для вирішення питання подальшої долі дитини. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Положенням ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачкою своїх обов'язків по вихованню своєї дитини , оскільки протягом тривалого часу відповідачка не проявляє відносно неї належної турботи та уваги, не приймає участі у її вихованні та утриманні, не піклується про стан його здоров'я та розвитку, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, хоча зобов'язана це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідачки, її ставлення до дитини , суд вважає доцільним позбавлення відповідачки [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини , оскільки це сприятиме інтересам самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них. хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2. З ст. 181 СК України). Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідачка є працездатною та має можливість надавати матеріальну допомогу своїй дитині. Доказів, які б спростовували такі доводи відповідач суду не надала. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 СК України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 СК України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду, тобто з 29.04.2016 року до досягнення дітьми повноліття. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог Органу опіки і піклування Слов'янської міської ради Донецької області про стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей , а тому відповідно до приписів ст. 88 ЦПК України, з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved