Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Історія справи. Короткий зміст позовних вимог, процесуальні дії суду. У березні 2019 року позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідачів про визнання квартири спільною сумісною власністю, визначення 1/12 частки у праві спільної сумісної власності та зняття обтяження з частини квартири. Протоколом автоматизованого розподілу від 11.03.2019 року, дана справа розподілена на суддю Черенкову Н.П., та отримана нею 13.03.2019 року. Ухвалою від 13.03.2019 року дана позовна заява залишена без руху. На виконання ухвали 08.04.2019 року передана заява про усунення недоліків. Підставами для задоволення позову позивач вказала наступне. Від шлюбу з [PERSON] має доньку [PERSON] ( прізвище змінено на [PERSON] у зв`язку зі вступом до шлюбу). У 2007 році для сумісного проживання з донькою передала останній для придбання квартири[ADDRESS] грошові кошти в сумі 14 700 доларів США. Оскільки донька має вищу юридичну освіту та працює приватним нотаріусом, то всі документи на квартиру оформляла саме вона. У 2018 році з`ясувала що донька оформила квартиру цілком на себе та вона знаходиться під забороною відчуження, так як отримала в кредит в ВАТ « Комерційний банк "Надра" на цільове використання - придбання квартири [ADDRESS] . Окрім того, без ї згоди, [PERSON] передала квартиру в іпотеку банку. Такими протиправними діями відповідач порушила її права як співвласника квартири. Оскільки на момент придбання майна, її вклад становить 1/12 частини від її вартості, то і просила, з посиланням на вимоги ст.ст.203,215,216,217 ЦК України, задовольнити позовні вимоги, шляхом визнання за нею права власності на 1/12 частину квартири. Крім того, позивач зазначила, що статтею 6 ЗУ «Про іпотеку», іпотекодавець зобов`язаний до укладення договору іпотеки попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. За такого, позивач вважала, що квартиру слід визнати сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , визнати за нею право власності на 1/12 частину квартири, припинити іпотеку на 1/12 частину квартири та скасувати обтяження у вигляді заборони відчуження 1\\12 . Ухвалою суду від 17.04.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 19.06.2019 року. У зв`язку з перебуванням судді у складі колегії по кримінальному провадженні № 490\\9438\\13, судове засідання відкладено на 15.10.2019 року ( планова відпустка з 01.07.2019 року). 16.10.2019 року [PERSON] направила заяву про визнання позову, та його розгляду у її відсутність. 24.10.2019 року [PERSON] направила на адресу суду оригінал розписки [PERSON] від 05.10.2007 року та просила про розгляд справи у її відсутність. ПАТ "КБ "Надра" заперечень проти позову не надав. Ухвалою суду від 18.12.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача до судового засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи у його відсутності та позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась , позов визнала та просила про його розгляд у її відсутність. ПАТ "КБ "Надра" до судового засідання свого представника не направив, заперечень не надав, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, що відповідає приписам статті 223 ЦПК України. Обставини справи, встановлені судом. [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON] 22.11.2007 року [PERSON] заключила кредитний договір № 08\\11\\2007\\840К-3382 з ВАТ КБ « Надра» строком до 10.11.2028 року, за умовами якого отримала 159 746,18 доларів США для проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 1817 від 22.11.2007 року між [PERSON] та [PERSON] щодо квартири [ADDRESS] . 22.11.2007 року між [PERSON] та ВАТ "КБ "Надра" заключено іпотечний договір, за яким вказана вища квартира в забезпечення кредитного договору передана іпотекодержателю -банку, та вартість квартири визначена в 174 443 доларів США.( заборона від22.11.2007 року реєстровий номер 324, посвідчений приватним нотаріусом Рудою О.М.). За договором купівлі-продажу від 22.11.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Рудою О.М., реєстровий номер 1817, [PERSON] продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , вартістю 174 443 доларів США, та 14 696,82 доларів США покупець передала до оформлення цього договору. Позивачкою надана розписка, датована 05.10.2007 року, зі змісту якої вбачається, що отримала від своєї матері грошові кошти в сумі 14 700 доларів США для придбання у сумісну з нею власність квартири [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована у м. Олександрії з 11.05.2000 року. У вказаній квартирі не зареєстрована. Батько [PERSON] помер [INFO] . Джерела та норми права, їх застосування. За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяють на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать: - набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у тому числі на об`єкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК); визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК); набуття права власності на майно добросовісним набувачем у разі відмови власнику в задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК); - набуття права власності за набувальною давністю на окремі об`єкти (ст. 344 ЦК). До похідних способів належить набуття цього права: - на підставі правочинів (ст. 334 ЦК). Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно-правових утворень. Фактично діє старе правило римського права: «ніхто не може передати іншому більше прав на річ, ніж має сам». Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід права власності від одних осіб до інших. Таким чином, підстава набуття права власності в одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності в інших осіб і навпаки. Отже, важливе значення у таких випадках має визначення моменту, коли до набувача майна переходить право власності, адже з цього моменту переходить і тягар утримання власності (ст. 322, ч. 5 ) і ризик випадкового знищення чи пошкодження майна (ст. 323 ЦК). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного - правовід. Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентною особою, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.(ст. 317 ЦК України). Таким чином, право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо. За приписами ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За п. 4 Постанови, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 Постанови). У відповідності до п. 9 Постанови, за статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до статті 655 ЦК України,за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно ( товар) у власність другій стороні ( покупцю), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певні грошові зобов`язання. Судом встановлено, що договір купівлі-продажу у передбаченому законом порядку не скасований та не оспорений. Згідно даного договору вбачається, що позивач і не є стороною даного правочину. У вказаному договорі, як і у розписці відсутні будь-які застереження щодо набуття позивачем права власності на частку у спірній квартирі. Та обставина, що позивач надала кошти на придбання нерухомого майна, жодним чином неп пов`язує та відповідно не свідчить про набуття позивачем відповідної частки у праві власності на спірну квартиру в силу вимог ст.ст. 255,357,358 ЦК України. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Та право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ ( майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають длержавній реєжстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За змістом ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі та вчинятися у формі, встановленій законом. Приписи статті 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, встановлених ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин). Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч. 1 ст.129 Конституції, є змагальність сторін та свободи в наданні своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, та є достатніми, якщо у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст.ст.79,80 ЦПК України). За приписами ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, за ч.4 цієї ж норми, обставини, встановлені рішенням суду , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. У відповідності до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4 ) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 5) розумні строки розгляду справи судом; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 7) обов`язковість судового рішення. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція) кожному гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цією статтею також визначено певні гарантії прав приватних осіб у випадку втручання держави у їхні права. При розгляді справ національні суди України застосовують положення Конвенції та практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права, що передбачено статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини". Згідно зі статтями 13, 41 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути здійснене лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Крім того, в Україні відносини, пов`язані із набуттям, зміною, припиненням права власності та його захистом, зокрема, регулюються Цивільним Кодексом України. частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України (ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. До регламентованих ЦК України способів захисту права власності належать: - визнання права власності (стаття 392); - витребування майна із чужого незаконного володіння, у тому числі від добросовісного набувача (статті 387, 388); - усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391); - заборона вчинення дій, які порушують право власності, або вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (стаття 386); - визнання незаконним правового акта, що порушує права власника (стаття 393); - зобов`язання повернути потерпілому безпідставно набуте майно (статті 1212, 1213) та інші. Положення статті 392 ЦК України спрямовані на захист існуючого права власності , однак не встановлюють способу його набуття. Крім того, відповідач не оспорює та не заперечує проти права позивача на нерухоме майно . Європейський суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин. ("Проніна проти України, "Сєрявін та інші проти України"). Висновки суду. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватись від дій, які могла б порушити права інших осіб, завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в іншій формі, з додержанням моральних засад.( ст.13 ЦК України ). Підстав для застосування вимог ст. ст. 203,215 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не вбачається можливим. У розумінні ч.5 ст.11 ЦК України, підставою для виникнення прав та обов`язків цивільних відносин є рішення суду. Однак, встановлення такої можливості передбачено актами цивільного законодавства, зокрема, на які посилається позивач. Отже, в даному випадку суд вважає спростованою презумпцію добросовісності поведінки особи під час здійснення нею свого права, за захистом якого вона звернулась до суду, що втілюється у доведенні у суді факту здійснення такого права особою поза межами, встановленими частинами другою-п`ятою статті 13 ЦК України, тому приходить до висновку про необхідність відмови у його захисті, що узгоджується із приписами ч.3 статті 16 ЦК України. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів порушення свого права, яке підлягає судовому захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ст. 16 ЦК України. Способи захисту цивільних прав та інтересів, передбачених ст. 16 ЦК України не є вичерпними, тому суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З огляду на викладене вище, правові підстави для обраного позивачем способу захисту у вигляді визнання права власності на 1/12 частини квартири відповідача за відсутності підстав, з якими закон пов`язує можливість застосування судом вказаного способу захисту цивільних прав та інтересів, відсутні, а за такого, і похідні від цього плозовні вимоги, задоволенню не підлягають. За таких обставин, проаналізувавши заявлені вимоги, відповідність їх нормам матеріального права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі. Крім того, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, підстави для стягнення з відповідача судових витрат в порядку у ст.141 ЦПК України, відсутні.

Outcome: dismissed