Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-09 00:00:00

31.05.2021 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким: визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ,І сках [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Стягнути Відповідачів на користь Позивача судові витрати пропорційно задоволеним вимогам. Свої вимоги мотивує тим, що 05 травня 2021 року [PERSON] з урахуванням положень статті 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 2831/5 від 29 вересня 2016 року, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме: шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа № 2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів № 537087 від 05 травня 2021 року по лоту №456615, про що свідчить Акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про реалізацію предмета іпотеки від 14 травня 2021 року, ВП №58790513. Стверджує, що після оформлення права власності за собою, їй стало відомо, що у придбаній квартирі залишилися зареєстровані особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , ІсхакХаледЮсеф, [INFO] , ІсхакНасріБарго, [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не зняті, чим здійснюють значні перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. У зв`язку з чим позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів, як власника нерухомого майна, та просити суд визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою судді від 01.06.2021 року провадження у справі було відкрито та призначено справу для розгляду в порядку спрощеного провадження. В ході судового засідання, яке відбулось 03.08.2021 року, представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотаннями, в яких просила постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та залучити до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідачів орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. Ухвалою суду від 03.08.2021 року клопотання представника позивача було задоволено в повному обсязі. 10.08.2021 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] через канцелярію суду надала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за необгрунтованістю та недоведеністю. Ухвалою суду від 12.08.2021 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. В ході даного судового засідання представник відповідача [PERSON] [PERSON] звернулась до суду з клопотанням, в якому просила зупинити провадження у даній справі до вирішення справи № 947/23372/21 за позовом [PERSON] до приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича, Державного підприємства "Сетам", [PERSON] , третя особа ТОВ "ГЕЛІОС", про визнання електронних торгів недійсними та витребування майна з чужого незаконного володіння. Ухвалою суду від 10.09.2021 року у задоволенні вещевказаного клопотання було відмовлно. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення по суті справи, вказуючи на те, що право власності позивача на спірну квартиру є непорушним. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та надала пояснення по суті справи. Інші сторони по справі у судове засідання не з`явились, про час та місце його проведення повідомлялись належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 22.01.2008 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11287092000, про видачу [PERSON] кредиту у розмірі 90 000, 00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 11287092000 від 22.01.2008 року, 22.01.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки реєстровий номер 145, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Колодяжною А.В., відповідно до якого остання передала Кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В подальшому, у зв`язку із порушенням зобов`язань за кредитним договором, ПАТ «УкрСиббанк» звернувся з позовом до [PERSON] та [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. 23.02.2015 року Київський районний суд м. Одеси ухвалив рішення по справі № 520/16369/13-ц за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON] та [PERSON] та за зустрічними вимогами [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору кредиту розірваним, договору іпотеки - припиненим. Судовим рішенням звернуто стягнення на предмет іпотеки\~на квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., що належить [PERSON] в рахунок погашення загальної заборгованості за договором споживчого кредиту № 11287092000 від 22 січня 2007 року в сумі 775 053 грн. 52 коп. та застосовано спосіб реалізації нерухомого майна\~квартири у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог ст.38 Закону України „Про іпотеку. Суд відстрочив виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У задоволенні зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] до ПАТ «Укрсиббанк» про визнання договору кредиту розірваним, договору іпотеки- припиненим\~суд відмовив. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 26.08.2015 року рішення Київського райсуду м.Одеси від 23.02.2015 року було змінено, з резолютивної частини рішення виключено посилання на відстрочку виконання судового рішення. В іншій частині рішення райсуду залишено без змін. При примусовому виконанні виконавчого листа №520/16369/13-ц від 16.02.2016 року, виданого Київським районним судом м. Одеса про звернення стягнення на предмет іпотеки на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., в межах виконавчого провадження 58790513, Київським районним судом м. Одеси було постановлено ухвалу від 17.12.2019 року, якою встановлено спосіб виконання виконавчого листа Київського районного суду м. Одеса, виданого 16.02.2016 року №520/16369/13-ц - шляхом надання дозволу на реалізацію (продаж) на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження предмета іпотеки за договором іпотеки від 22.01.2008 року за реєстровим №145, а саме квартири [ADDRESS] , загальною площею 210,2 кв.м., в тому числі житловою 115,4 кв.м., що належить [PERSON] в якій зареєстровані діти: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . 05.05.2021 року [PERSON] , з урахуванням положень статті 47 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про виконавче провадження», Порядку реалізації арештованого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2831/5 від 29 вересня 2016 року, придбала з прилюдних торгів предмет іпотеки, а саме: шестикімнатну квартиру [ADDRESS] , що належала [PERSON] , на праві приватної власності на підставі заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 17.01.2007 року, справа №2-1684/07, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №537087 від 05 травня 2021 року по лоту №456615, про що свідчить Акт приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Парфьонова Георгія Володимировича про реалізацію предмета іпотеки від 14 травня 2021 року, ВП №58790513. На підставі вищевказаного Акту, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Жосан Т.І. 18 травня 2021 року видано Свідоцтво про право власності реєстровий номер 914. Згідно до Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу №257046008, дата формування витягу 18 травня 2021 року, [PERSON] є власником нерухомого майна, а саме: квартири загальною площею 210,2 кв.м., житловою площею:115,4 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки (виписка із домової книги про склад сім`ї та прописки) від 23.04.2019 року №5, у вказаній квартирі залишилися зареєстровані особи: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно із ч. ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України "Про іпотеку" в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України "Про іпотеку". Відповідно доч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої\~статті 319 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності та закріплює право власника володіти, користуватись, розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своєму рішенні від 28 вересня 1995 року у справі «Сколло проти Італії» («Skollo v Italy») дійшов висновку, що необхідно зважати на той факт, що держава може приймати будь-які закони, які вважатиме за потрібне для встановлення контролю за використанням власності відповідно до суспільних інтересів. Відповідні закони, на думку Суду, частіше за все приймаються у сфері забезпечення громадян житлом. З метою реалізації такої політики законодавчий орган має користуватися розсудом у широких межах як у питанні визначення наявності проблеми, що викликає занепокоєність суспільства, так і у питанні вибору детальних заходів та запровадження механізму для їх реалізації. ЄСПЛ зазначив, що погоджується на здійснення контролю за правом власності за умови, що відповідний контроль має під собою «розумні підстави» (пункт 28 Рішення). Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. При цьому відповідно до\~статті 391 ЦК\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Крім того, з моменту припинення права власності, також припиняється правомочність користування житловим приміщенням, яка нерозривно пов`язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім`ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до\~статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7\~цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідна правова позиція підтримана у правових висновках викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15) та у Постанові Верховного Суду України від 01.03.2016 року. Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 листопада 2016 р. по справі № 6-709цс16 зазначив, що відповідно до частини першої статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим, згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі , зокрема судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Як випливає з матеріалів справи та позиції представника відповідача по справі, відповідачі у добровільному порядку з реєстрації місця проживання за вказаною адресою не знялись, чим здійснюють перешкоди позивачу, як власнику у користуванні нерухомим майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. \~(Правова позиція викладена в Постанові ВСУ по справі № 6-158цс14 від 05.11.2014 року). Суд критично оцінює доводи представника відповідача, які зводяться до відсутності правових підстав для виселення відповідачів без надання їм іншого житла, адже предметом позову по даній справі не є виселення відповідачів, а визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Судом також враховуються, що відповідно до обставин встановлених в ухвалі Київського районного суду м. Одеси від 17.12.2019 року по справі № 520/16369/13-ц, відповідно до акту приватного виконавця від 08 травня 2019 року в ході проведення виконавчих дій за адресою: [ADDRESS] встановлено, що у вказаній квартирі постійно мешкає донька [PERSON] [PERSON] , інші зареєстровані особи за вказаною адресою не мешкають тривалий час, знаходять за кордоном. Відповідно до ч. 5 статті 82 ЦПК України зазначений доказ є належним та має значення для вирішення спору у справі. Вирішуючи питання по суті, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на Постанову Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц щодо того, що спірна квартира була придбана при реалізації предмета іпотеки державним виконавцем, який повинен був зазначити про обтяження квартири у вигляді проживання у ній її власників разом із членами сім`ї, серед яких є неповнолітні діти. Банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. Тобто новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов`язання про повне інформування можливих покупців квартири про її обтяження, чи до банку про виконання останнім обов`язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків. Приходячи до такого висновку, суд враховує, що предметом розгляду у вказаній справі є усунення перешкод у користуванні приватною власністю шляхом виселення і вселення, натомість як у даній справі мова йде лише про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а твердження представника відповідача про те, що задоволення позову має фактичним наслідком виселення відповідачів зі спірної квартири є передчасним та носить характер припущення. З огляду на вказане, суд вважає що вимоги позивача в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою підлягають задоволенню, оскільки знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно до положень\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати пропорційно задоволених вимог підлягають стягненню з відповідачів в дольовому порядку на користь позивача, тобто судовий збір за одну вимогу немайнового характеру у розмірі 1921 грн. необхідно в дольовому порядку стягнути з відповідачів.

Outcome: approved