Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] та Новояричівської селищної ради Кам'янка-Бузького району, за участі третіх осіб Реєстраційна служба Кам'янка-Бузького району та Відділу Дежземагентства у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області. У своєму позові, з врахуванням уточненої заяви (Том 1, а.с. 73) просить суд визнати недійсним та скасувати рішення Новояричівської селищної ради 26 сесії 5 скликання від 22.10.2009р. №7 та 27 сесії 5 скликання від 07.12.2009р. №4 про передачу земельної ділянки площею 0,1190 га. у власність [PERSON] для ведення особистого селянського господарства; визнати недійсним та скасувати державний акт серії [NUMBER] на земельну ділянку площею 0,119 га. кадастровий номер [NUMBER] на ім'я [PERSON]; скасувати державну реєстрацію земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER]; скасувати рішення від 23.09.2013р. індексний номер 6139266 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] за власником [PERSON], прийняте реєстраційною службою Кам'янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області. В обґрунтування своїх вимог позивачка [PERSON] посилається на те, що їй на праві власності належить ? частина житлового будинку [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.06.2000р. після смерті її тітки [PERSON], а іншим власником ? частини цього будинку на момент отримання нею спадщини був чоловік тітки - [PERSON], а 24.09.2008р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, на підставі якого останні, після смерті [PERSON] став співвласником ? частини будинку. Вказує, що частки в будинку не виділені, вхід один, а сарай, погріб, вбиральня та господарські споруди перебувають у спільному користуванні співвласників. Будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] знаходяться на одному заасфальтованому подвір'ї, а ділянка на якій розташована вбиральня та город будинку [ADDRESS] має площу 0,1190га. Однак, у квітні 2014р. вона випадково дізналася, що відповідач [PERSON] на підставі рішення суду від 16.10.2012р. набув у власність в порядку спадкування після смерті [PERSON] вищевказану земельну ділянку площею 0,1190га. Позивачка [PERSON] та її представник у позовній заяві та своїх додаткових поясненнях (Том 2, а.с. 29-34) вказують, що державний акт на ім'я [PERSON] є недійсним, так як на момент його видачі останній вже помер, а відповідно він не набув права власності. Державний акт виданий із порушенням Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів, так як немає двох примірників державного акту, його підписав не голова, а інша особа замість нього. Результатами перевірки Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області надано висновок, де зазначено про порушення вимог чинного законодавства при прийнятті рішень селищною радою щодо приватизації земельної ділянки [PERSON] так як така була передана із порушення цільового призначення та без розроблення проекту відведення, а представлена технічна документація не могла бути підставою для затвердження селищною радою, так як угода в такій документації відсутня, а дата її передачі вказана після прийняття рішення селищною радою. Зазначає, що у виписках із спірних рішень селищної ради є розбіжності, довідка про користування [PERSON] земельною ділянкою не містить дати видачі, на акті прийому-передачі межових знаків немає підпису [PERSON], а заява на оформлення та видачу державного акту підписана не [PERSON] а іншою особою. Також, до суду із позовом звернувся Гірник Володимир Миколайович в інтересах [PERSON] до [PERSON], за участі третьої особи Кам'янка-Бузької державної нотаріальної контори, в якому просить суд, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог (том 2, а.с. 201-205) визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 02.06.2000р. державним нотаріусом Кам'янка-Бузької нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON], в частині спадкового майна 2/6 частин житлового будинку з приналежними до нього будівлями і спорудами, який знаходиться у [ADDRESS]; скасувати реєстрацію права власності 2/6 частини житлового будинку [ADDRESS] за [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на спадкове майно по смерті [PERSON] за заповітом, посвідченим 06.11.2001р. секретарем виконкому Новояричівської селищної ради [PERSON] - 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] із приналежними до нього будівлями і спорудами. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 08.06.1957р. був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], які за час шлюбу набули будинок [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 20.06.1985р., а тому вказує, що це є майном подружжя. У вказаному будинку [PERSON] був зареєстрований з 16.08.1983р. [PERSON] померла [INFO], а перед тим, 26.01.1991р. зробила заповіт на випадок своєї смерті згідно якого заповіла належний їй будинок своєму чоловікові [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, а у разі скорішої смерті від неї чоловіка - заповіла племінниці [PERSON] Позивач вказує, що оскільки до державного нотаріуса звернулися як [PERSON] із заявою про прийняття спадщини так і [PERSON] то такі успадкували по ? частині належного спадкодавцю майна у вигляді ? частини будинку, а так як [PERSON] просив ще й видати йому свідоцтво на частку у спільному майні подружжя, то держаний нотаріус безпідставно видала 02.06.2000р. свідоцтво про право на спадщину [PERSON] на ? частину спадкового майна, в той час, як мала видати свідоцтво на ? частину такого будинку. Також вказує, що з врахуванням права [PERSON] на обов'язкову частку, яка повинна становити не менше 2/3 частини, яка б належала йому за законом, то він повинен був успадкувати 5/6, а [PERSON] 1/6 частину спірного будинку. Ухвалою суду від 18.10.2016р. вказані позовні заяви були об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали свої вимоги за первісним позовом та повністю заперечили проти задоволення позову [PERSON] з підстав наведених у позовній заяві. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - Гірник В.М. повністю заперечив позовні вимоги [PERSON] та підтримав позовні вимоги [PERSON] з підстав наведених у позовній заяві. Представник Новояричівської селищної ради в судове засідання повторно не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового слухання повідомлявся належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення судових повсток, а тому суд ухвалив розглядати справу без участі представника сільської ради. Представники третіх осіб у судові засідання також не прибули, хоча про час та місце судового слухання повідомлялись належним чином. Так, Відділ Держгеокдастру у Кам'янка-Бузькому районі своїм листом від 31.10.2017р. просив справу розглядати без їх участі (том 3, а.с. 190), Кам'янка-Бузька ДНК своїм листом від 24.06.2016р. також просила справу слухати без їх участі (том 2, а.с. 74). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала державним нотаріусом у Кам'янка-Бузькому районі з січня 1996р. по квітень 2004р. і вона дійсно видавала спірне свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] Пам'ятає, що [PERSON] спадщину прийняв, бо проживав спільно із [PERSON], і що просив видати йому свідоцтво на частку у спільному майні подружжя. Щодо іншої заяви [PERSON] вона не пам'ятає. Свідок погодилася з тим, що заява [PERSON] від 16.11.1999р. подана після спливу 6 місяців по смерті спадкодавця. Допитана в судовому засіданні позивачка [PERSON], із її на те згоди, суду пояснила, що у спірному будинку жили батьки, а згодом тітка і дядько (сім'я [PERSON]). Вона також там часто жила, так як сім'я [PERSON] дітей не мала. Згодом тітка [PERSON] склала на неї заповіт і хотіла, щоб дядько поступив так само. Коли померла тітка, то вона разом із [PERSON] оформляли спадщину у нотаріуса, де дядько відмовився від прийняття спадщини після своєї дружини і вони отримали два свідоцтва про право на спадщину. Згодом вона запропонувала дядьку [PERSON] скласти заповіт на неї і такий заповіт посвідчила секретар сільської ради [PERSON], а саме на 1/2 частину спірного будинку. Про складання іншого заповіту вона не знала, так як секретар сільської ради підтверджувала їй, що іншого немає. Також вказала, що [PERSON] є її родичем та родичем сім'ї [PERSON] і він проживав у с. Новий Яричів по вул. Незалежності. Проте, у спірному будинку він ніколи не жив і зараз не живе, а догляд за [PERSON] розпочав із 2008р., в час, коли був укладений спадковий договір. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду дала пояснення, що вона дійсно посвідчувала два заповіти [PERSON] на користь [PERSON] у 2000р. та на користь [PERSON] у 2001р., хоча деталі не пригадує, але знає точно що він був особисто і підписував самостійно. Зазначила, що дійсно вчинила запис на заповіті [PERSON] про те, що такий не скасовано та не змінено. Також свідок підтвердила, що вона підписувала та видавала спірний державний акт на землю. Вказала, що такий підписала замість сільського голови, бо його не було в той час, а вона мала право підпису за його відсутності. Державний акт видала хоч і знала, що [PERSON] помер, проте вважала, що така видача можлива, так як державний акт погоджено у відділі земельних ресурсів. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв'язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] з 08.06.1957р., що доводиться свідоцтвом про їх одруження серії [NUMBER] від 08.06.1957р. (том 1, а.с. 227 зворот). Згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.07.1985р. [PERSON] на праві власності належав будинок [ADDRESS] у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області (том 1, а.с. 229). 26 січня 1991 року [PERSON] на випадок своєї смерті склала заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Кам'янка-Бузького району, і відповідно до якого вона заповіла належний їй житловий будинок із всіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], своєму чоловікові [PERSON] та племінниці [PERSON] в рівних частинах, а в разі скорішої смерті від неї чоловіка [PERSON], заповіла племінниці [PERSON] (том 1, а.с.228). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] від 08.05.1999р. (том 1, а.с. 227). Після її смерті, 27.09.1999р. до державного нотаріуса звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Одночасно вказала, що іншим спадкоємцем є чоловік померлої - [PERSON] (том 1, а.с. 223). 16 листопада 1999 року до державного нотаріуса надійшла заява [PERSON] про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину, в якій він зазначив, що спадщину після смерті дружини [PERSON] він прийняв, прописаний у спадковому будинку, вказав про наявність іншого спадкоємця - [PERSON], та одночасно просив видати йому свідоцтво про право власності по ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України. Від належної йому частки спадщини по ст. 535 ЦК України (обов'язкова частка) відмовився і просив оформити цю частку на [PERSON] (том 1, а.с. 226). 02 червня 2000 року державним нотаріусом Кам'янка-Бузької ДНК видано два свідоцтва про право спадщину, зокрема: на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на половину спадкового майна - житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] (том 1, а.с. 231). На підставі даного свідоцтва про право на спадщину, за [PERSON] було зареєстровано право власності на половину вказаного будинку, що доводиться Реєстраційним посвідченням виданим 26.06.2000р. Червоноградським МБТІ, оригінал якого оглянуто на а.с. 36 інвентаризаційної справи; на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності, згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України на ? частку у спільному майні набутому подружжям - житлового будинку з приналежними до нього будівлями та спорудами [ADDRESS] (том 1, а.с. 232). На підставі даного свідоцтва про право на спадщину, за [PERSON], було зареєстровано право власності на половину вказаного будинку, що доводиться Реєстраційним посвідченням виданим 26.06.2000р. Червоноградським МБТІ, оригінал якого оглянуто на а.с. 34 інвентаризаційної справи. В подальшому, 18.03.2014р. державним нотаріусом Львівського державного нотаріального архіву було видано дублікат свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON] (том 1, а.с. 7). А 31 березня 2014 року [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно своє право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] (том 1, а.с. 8). За життя [PERSON] складав заповіти, а саме: 04.02.2000р. на ім'я [PERSON], яким заповів 1/2 власного житлового будинку з хатнім майном та господарськими спорудами за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с. 200); 06.11.2001р. [PERSON] склав заповіт, яким належну йому на праві особистої власності частину житлового будинку по [ADDRESS] та господарські споруди заповів [PERSON] (том 2, а.с. 61). 24 вересня 2008 року [PERSON] уклав спадковий договір із [PERSON], за умовами п. 1 якого, [PERSON] передає після своєї смерті у власність ? частину житлового будинку [ADDRESS]. Договір посвідчено приватним нотаріусом Робак Л.А. та зареєстровано в реєстрі за №2945 (том 1, а.с. 12). [INFO] [PERSON] помер, що стверджується його свідоцтвом про смерть виданим повторно 11.02.2014р. ВДРАЦС Кам'янка-Бузького РУЮ у Львівській області (том 1, а.с. 14). 28 травня 2012 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], що доводиться витягом про державну реєстрацію прав КП ЛОР "Червоноградське МБТІ" (том 1, а.с. 64). Окрім цього судом встановлено, що 05 серпня 2008 року Новояричівська селищна рада Кам'янка-Бузького району прийняла рішення №7 відповідно до якого вирішила передати безкоштовно у приватну власність земельну ділянку [PERSON] - для ведення ОСГ, площею 0,1211 га., яка є прилеглою до присадибної земельної ділянки та знаходиться в [ADDRESS] (том 1, а.с. 54). 22 жовтня 2009 року Новояричівська селищна рада Кам'янка-Бузького району прийняла рішення №7 відповідно до якого вирішила надати дозвіл громадянам на виготовлення технічної документації із землеустрою, щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, які знаходяться у їх користуванні для ведення ОСГ, ведення садівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель смт. Новий Яричів (том 1, а.с. 160). Із додатку до даного рішення (список землекористувачів) видно, що під №111 міститься прізвище [PERSON] а навпроти нього запис 0,1211 га., для вед. ОСГ, [ADDRESS] (том 1, а.с. 161-163). 07 грудня 2009 року Новояричівська селищна рада Кам'янка-Бузького району прийняла рішення №4 відповідно до якого вирішила затвердити технічну документацію із землеустрою площею 0,1190 га. земельної ділянки [PERSON], щодо складання документів, що посвідчують право одержання Державного акту на право власності на земельні ділянки, які знаходяться в [ADDRESS] та перебуває у його користуванні. Передати безкоштовно у власність земельну ділянку і надати дозвіл на видачу Державного акта на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства. (том 1, а.с. 151). 28 лютого 2012 року на ім'я [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,1190 га., яка знаходиться в [ADDRESS] (том 1, а.с. 13). Заочним рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.10.2012р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.06.2014р. та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.09.2014р. вирішено визнати за [PERSON], як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1190 га., що розташована по [ADDRESS] Кам'янка-Бузького району Львівської області (том 1, а.с. 57-63). 23 вересня 2013 року [PERSON] зареєстрував за собою право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,119 га. по [ADDRESS] (том 1, а.с. 9). Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив із наступних мотивів та положень закону. Судом встановлено, що Новояричівською селищною радою було прийнято рішення від 22 жовтня 2009 року №7, яким [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою на земельну ділянку площею 0,1211 га., для ведення ОСГ, по [ADDRESS], а також рішення від 07.12.2009р. №4, яким йому було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку для ведення ОСГ, загальною площею 0,1190 га. за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. При розгляді даної справи судом не встановлено будь-якої суперечності даних рішень чинному на той час законодавству, які б порушували права та інтересів позивачки [PERSON] Так, суд відзначає, що спірна земельна ділянка є такою, що має цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства і набута [PERSON] шляхом використання його права на безоплатну приватизацію. Така ділянка не передана для обслуговування житлового будинку, що перебуває у спільній власності сторін, і судом не встановлено, що власне на цій земельній ділянці перебуває спільний для сторін будинок [ADDRESS]. З аналогічних мотивів виходив і ВССУ у своїй ухвалі від 24.09.2014р. Посилання сторони позивачки за первісним позовом про відсутність технічної документації при винесенні оскаржуваного рішення селищної ради від 07.12.2009р. спростовується матеріалами справи, так як у т. 1 на а.с. 249-270 міститься розроблена Технічна документація із землеустрою щодо спірної земельної ділянки на ім'я [PERSON], і зауваження представника позивачки щодо такої документації (дати, підписи тощо) не спростовують факту розроблення такої технічної документації. З цих же міркувань суд відхиляє посилання сторони позивачки на лист Державної інспекції сільського господарства від 15.05.2015р. (том 1, а.с. 144-146), оскільки наведені в ньому факти щодо відсутності технічної документації та приналежності спірної земельної ділянки до будинку сторін спростовані в судовому засіданні. Тому, суд не знаходить підстав для скасування таких рішень селищної ради. Вирішуючи вимогу [PERSON] в частині визнання недійсним державного акту на землю суд вважає, що доводи щодо цієї вимоги знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Зокрема, як видно із державного акту на земельну ділянку площею 0,1190 га. в [ADDRESS], такий виданий на ім'я [PERSON] 28.02.2012р. Разом з тим, судом також встановлено, що[INFO] [PERSON] помер. Як зазначено у ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. А відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відтак, суд приходить до висновку, що оскільки виникнення права власності на земельну ділянку пов'язується із моментом державної реєстрації цього права, і таке право може виникати лише у живої фізичної особи, то набуття такого права після смерті фізичної особи є неможливим. У межах розгляду даної справи встановлено, що спірний державний акт виданий на ім'я [PERSON] зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності 28.02.2012р., також встановлено, що до цього часу, а саме [INFO] [PERSON] помер, що свідчить про неможливість набуття ним такого права, а отже такий державний акт слід визнати недійним. Щодо позовних вимог позивачки [PERSON] в частині скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку за [PERSON], то суд вважає такі вимоги безпідставні виходячи із наступного. З матеріалів справи беззаперечно встановлено, що право власності [PERSON] зареєстровано на підставі рішення Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.10.2012р. яке набрало законної сили та залишено без змін всіма судовими інстанціями. А тому, оскільки за приписами ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, то здійснення запису про державну реєстрацію права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку є правомірним і не може бути скасовано за умов чинності відповідного рішення суду. Тому, вимоги позивачки [PERSON] слід задовольнити частково. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив із наступних мотивів та положень закону. Матеріалами справи стверджується, що [PERSON] померла [INFO] і за життя склала заповіт на випадок своєї смерті, за умовами якого заповіла належний їй житловий будинок із всіма господарськими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], своєму чоловікові [PERSON] та племінниці [PERSON] в рівних частинах, а в разі скорішої смерті від неї чоловіка [PERSON], заповіла племінниці [PERSON] Також матеріалами справи стверджується, що будинок [ADDRESS] перебував у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки право власності на такий набуто за час їх спільного шлюбу, а відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. В свою чергу, оскільки спадщина після смерті [PERSON] була відкрита та прийнята до 01.01.2004р., то за правилами п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, до правовідносин, що виникли із спадкування майна [PERSON] слід застосовувати ЦК України 1963 року. Згідно положень ст. 524 ЦК 1963р. спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Так, зі змісту ст. 549 ЦК України 1963р. видно, що заяву про прийняття спадщини спадкоємець може подати протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Також, як зазначено у ст. 553 цього Кодексу спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі заяви про прийняття спадщини від 27.09.1999р. (том 2, а.с. 154) згідно п. 2 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963р. Із матеріалів спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] також встановлено, що [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті його дружини лише 16.11.1999р., в той час, як шестимісячний строк на подачу такої заяви сплив 07.11.1999р. Тому, суд не бере до уваги таку заяву, в частині визначення шляху спадкування, оскільки така подана поза межами строку визначеного законом, і судом не визначався додатковий строк для вчинення відповідних дій. Разом з тим, суд вважає, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті свої дружини [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном згідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963р. Згідно п. 113 Наказ Мінюсту "Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" №18/5 від 14.06.1994р., яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин, зазначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути зокрема запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця. Із матеріалів спадкової справи (том 2, а.с. 157) видно, що у спадковому будинку були прописані [PERSON] з 1971р. по день смерті, а заявник [PERSON] прописаний з 16.08.1983р. по даний час (на час видачі свідоцтва). Ця обставина не заперечується і сторонами по справі. Тому, суд дійшов до переконання, що [PERSON] прийняв спадщину після смерті своєї дружини [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, а [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Відтак, враховуючи той факт, що будинок [ADDRESS] належав подружжю [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, то суд погоджується із доводами сторони [PERSON] щодо того, що спадкова маса, яка залишилась після смерті [PERSON] складає 1/2 частину, і власне такий розмір частки будинку повинен бути розподілений між спадкоємцями відповідно до умов заповіту. А враховуючи умови заповіту, за якими заповідач [PERSON] заповіла своїм спадкоємцям [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах належне їй спадкове майно, то суд вважає, що кожен з них повинен був отримати по 1/4 частині спірного будинку. За таких обставин, видача нотаріусом 02.06.2000р. свідоцтва про право на спадщину на ім'я [PERSON] на 1/2 частину будинку є неправомірним, а тому його слід визнати недійсним в частині 1/4, так як такий обсяг спадкових прав належав не [PERSON], а [PERSON] як спадкоємцю за заповітом, який спадщину прийняв. На даний час, [PERSON] помер, а спадкоємцем до його майнових прав є [PERSON] Причому, вирішуючи спір між сторонами в частині того, спадкоємцем за законом чи за заповітом такий є, суд виходив із таких міркувань. Судом у цій частині встановлено, що за життя [PERSON] склав останній свій заповіт 06.11.2001р., яким належну йому на праві особистої власності частину житлового будинку по [ADDRESS] та господарські споруди заповів [PERSON] (том 2, а.с. 61). При чому, судом встановлено, що [PERSON] не звертався до нотаріуса із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини. Матеріалами справи стверджується, що [PERSON] звернувся до нотаріуса лише 16.03.2017р. (під час розгляду справи судом) і йому постановою від 16.03.2017р. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину (том 3, а.с. 15). Також, судом встановлено, що рішенням Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області від 16.10.2012р., яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.06.2014р. та ухвалою ВССУ від 24.09.2014р. вирішено визнати за [PERSON], як спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,1190 га., що розташована по [ADDRESS] (том 1, а.с. 57-63). У Постанові Верховного Суду України №6-167цс12 від 06.02.2013р. висловлено правову позицію, відповідно до якої "Вважається, що відмовився від спадщини той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчить про прийняття спадщини. Отже, прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Воля спадкоємців знайшла своє вираження в поданій ними до нотаріальної контори заяві про прийняття спадщини за законом." З огляду на те, що [PERSON] своїми активними діями протягом шести місяців не виразив свою волю на прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], то його не можна вважати спадкоємцем по заповіту до майна [PERSON] Причому, заповіт [PERSON] на користь [PERSON] є нікчемний в силу ч. 2 ст. 1307 ЦК України, так як стосується того ж спадкового майна, яке зазначено у спадковому договорі, укладеному між [PERSON] та [PERSON] 24.09.2008р. Про це зазначив Апеляційний суд Львівської області у своїй ухвалі від 10.06.2014р. (том 1 а.с. 59-61). Разом з тим, з огляду на те, що судовим рішенням від 16.10.2012р. визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно як спадкоємця четвертої черги після смерті [PERSON], то суд вважає, що при спадкуванні іншої частини спадкового майна [PERSON], спадкоємець [PERSON] є також спадкоємцем четвертої черги за законом. Як зазначено у ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Враховуючи той факт, що [PERSON] мав право на 1/4 спадкового майна після смерті [PERSON], так як спадщину прийняв, і таке право незаконно перейшло до [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 02.06.2000р., то до його спадкоємця також перейшло таке право і не припинилося із його смертю. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У Листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" ВССУ вказав, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За таких умов, суд вважає, що вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/4 частину спірного будинковолодіння є підставними та підлягають до задоволення, так як іншим шляхом, окрім як судового захисту, його права не можуть бути поновлені. Водночас суд відхиляє покликання сторони позивача [PERSON] щодо необхідності визнання за ним 2/6 частин спірного будинковолодіння, а вважає, що такий розмір дорівнює 1/4 частині. Так, покликання [PERSON] та його представника Гірника В.М. щодо необхідності врахування права [PERSON] на обов'язкову частку суд визнає безпідставними. Як зазначено у ст. 535 ЦК України 1963р. неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка). Для отримання такого права та його оформлення, спадкоємець повинен надати нотаріусу відповідну заяву та необхідний перелік документів (п. 114 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 14.06.1994р.). А така обов'язкова частка вираховується також із предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (ст. 535 ЦК). Як зазначено у Методичних рекомендаціях Мінюст від 29.01.2009р. "Методичні рекомендації щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя", спадкоємцю, який має право на обов'язкову частку у спадщині, нотаріус роз'яснює його право на одержання свідоцтва про право на спадщину за законом на обов'язкову частку, а такий спадкоємець може подати заяву про те, що йому роз'яснено і на одержання такого свідоцтва він не претендує, так як його частка у спадщині забезпечена за рахунок іншого спадкового майна. У такому випадку спадкоємець має право одержати свідоцтво про право на спадщину за законом або за заповітом на заповідане йому майно і не одержувати свідоцтво про право на спадщину на обов'язкову частку. Тобто, реалізація спадкових прав у обсязі визначеному як обов'язкова частка є правом спадкоємця, якому таке належить. Таке право може бути ним реалізовано, а може бути і не реалізовано, і таке не залежить від факту прийняття спадщини та не обмежене строком на прийняття спадщини. Іншими словами, спадкоємець, який прийняв спадщину може не оформляти своїх спадкових прав на обов'язкову частку, а добровільно погодитись на отримання частки, яка визначена законом чи заповітом. Як видно із заяви [PERSON] від 16.11.1999р., він відмовився від належної йому частки спадщини по ст. 535 ЦК України (обов'язкова частка) і просив оформити цю частку на [PERSON] (том 1, а.с. 226). Тому, суд вважає, що [PERSON] будучи непрацездатним чоловіком покійної [PERSON] мав право на спадкування обов'язкової частки, проте від його реалізації добровільно відмовився, а тому [PERSON] слід відмовити у визнанні за ним частки, яка визначалась як обов'язкова. Одночасно суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині скасування реєстрації права власності за [PERSON] на відповідну частину слід відмовити, так як така реєстрація проведена була законно, у відповідності до чинного на той час правовстановлюючого документу, а факт визнання права власності за [PERSON] на відповідну частку у майні повністю відновлює порушене його право та має як наслідок здійснення державної реєстрації таких його прав у Державному реєстрі прав. За таких умов, позовні вимоги Гірника В.М. в інтересах [PERSON] слід задовольнити частково. У відповідності до вирішеного спору, розподілу підлягають понесені сторонами судові витрати. Так, відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як видно із матеріалів справи, [PERSON] понесла судові витрати при сплаті судового збору у розмірі 243,60 грн. (том 1, а.с. 2), такий збір є мінімальною ставкою судового збору за однією позовною вимогою немайнового характеру, яку судом задоволено, а тому такий судовий збір слід стягнути з відповідача [PERSON] [PERSON] поніс судові витрати при сплаті судового збору у сумі 1653,60 грн. (том 2, а.с. 40, 107), а також по оплаті послуг адвоката Гірник В.М. на загальну суму 6 156,00 грн., що доводиться договором з адвокатом, актами виконаних робіт та квитанціями про оплату послуг адвоката. Судом задоволено позовні вимоги [PERSON] частково виходячи як із розміру частки яку він просив, так із кількості його позовних вимог, а тому пропорційність такого задоволення точно визначити неможливо. Як зазначено у п. 36 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р., якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. За таких умов, суд вважає, що судові витрати понесені [PERSON] слід розподілити між сторонами порівну. Зокрема витрати понесені на сплату судового збору у розмірі по 826,80 грн. Стосовно судових витрат на правову допомогу, то суд відзначає, що такі витрати є судовими витратами в силу ст. 79 ЦПК України, а ч. 2 ст. 84 цього Кодексу визначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Враховуючи встановлений законом розмір прожиткового мінімуму за відповідні роки (2014р. - 1218грн., 2015р. - 1218грн., 2016р. - 1378 грн.), а також час, який витрачено адвокатом Гірник В.М. для участі у судових засіданнях (2014р. - 0,21год., 2015р. - 3,21 год., 2016р. - 8,28 год.), суд дійшов до висновку, що заявлений розмір витрат на правову допомогу у розмірі 6 156,00 грн. не виходить за межі граничного розміру компенсації таких витрат, а тому оскільки факт їх понесення суду доведено, то такі судові витрати також підлягають розподілу між сторонами порівну по 3078,00 грн.

Outcome: partial