Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнафтогазресурс" (далі ТОВ "Укрнафтогазресурс") про визнання договору оренди землі недійсним, в якому просив визнати недійсним договір оренди землі №190 площею 5,9500 га, кадастровий номер [NUMBER] від 10.12.2009 укладений між позивачем і ТОВ "Укрнафтогазресурс" і застосувати наслідки недійсності правочину. В обґрунтування позову зазначено, що на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого згідно рішення ХІІ сесії ХХІІІ скликання Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області від 30 січня 2001 року, [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована на території Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства. 10 грудня 2009 року укладено договір оренди земельної ділянки, зареєстрований 12 травня 2010 року у Красноградському районному відділі Харківській регіональній філії Державного підприємства "Центр ДЗК при державному комітеті України по земельних ресурсах". Відповідно до договору оренди [PERSON] надає, строком на 15 років, а ТОВ "Укрнафтогазресурс" приймає в строкове, платне користування земельну ділянку. Позивач [PERSON] вважає, що договір оренди є недійсним з наступних підстав. Цільовим призначенням його земельної ділянки є ведення особистого селянського господарства, тому вона не могла бути передана в оренду юридичній особі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, його земельна ділянка могла використовуватися на умовах оренди лише фізичними особами для ведення особистого селянського господарства. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. З цих підстав необхідно визнати недійсним договір оренди, укладений між ТОВ "Укрнафтогазресурс" та [PERSON] Представник позивача [PERSON] та [PERSON] під час розгляду справи вимоги позову підтримали у повному обсязі, просила суд його задовольнити. Представник відповідача ТОВ "Укрнафтогазресурс" Орєхова Н.В. у судовому засіданні позов не визнала, просила суд у його задоволенні відмовити та надала письмові заперечення. Крім того, зазначила в письмовій заяві про необхідність застосувати наслідки позовної давності, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду. Про укладення договору [PERSON] було відомо з 2009 року, але він звернувся до суду з позовом тільки 23.03.2017 року. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, виданого згідно рішення ХІІ сесії ХХІІІ скликання Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області від 30 січня 2001 рок , [PERSON] є власником земельної ділянки, що розташована на території Володимирівської сільської ради Красноградського району Харківської області, наданої для ведення особистого селянського господарства, площею 5,9500 га. 10.12.2009 року між ТОВ "Укрнафтогазресурс" та позивачем у справі укладено договір оренди вищевказаної земельної ділянки. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як передбачено ст.792 ЦК України, за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Згідно із ч.1,ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У ст.203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд приходить до висновку, що позивачем не надані докази наявності підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, які тягнуть за собою недійсність оскаржуваного договору оренди землі. Як зазначалося вище, позивач посилалася на те, що цільовим призначенням його земельної ділянки є ведення особистого селянського господарства, як вказано в державному акті, тому вона не могла бути передана в оренду юридичній особі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Крім того, його земельна ділянка могла використовуватися на умовах оренди лише фізичними особами для ведення особистого селянського господарства. Як визначено в ст.5 Закону України "Про особисте селянське господарство", для ведення особистого селянського господарства використовують земельні ділянки розміром не більше 2,0 гектара, передані фізичним особам у власність або оренду в порядку, встановленому законом. Розмір земельної ділянки особистого селянського господарства може бути збільшений у разі отримання в натурі (на місцевості) земельної частки (паю) та її спадкування членами особистого селянського господарства відповідно до закону. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть бути власністю однієї особи, спільною сумісною власністю подружжя та спільною частковою власністю членів особистого селянського господарства відповідно до закону. Земельні ділянки особистого селянського господарства можуть використовуватися для ведення особистого селянського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства. Членам особистого селянського господарства земельні частки (паї) можуть виділятися в натурі (на місцевості) єдиним масивом у спільну часткову власність та спільну сумісну власність (подружжя) відповідно до закону. У разі виходу з особистого селянського господарства кожен його член має право на виділення належної йому земельної ділянки в натурі (на місцевості). Громадяни України, які реалізували своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в розмірі менше 2,0 гектара, мають право на збільшення земельної ділянки в межах норм, установлених статтею 121 Земельного кодексу України ( 2768-14 ) для ведення особистого селянського господарства. Згідно п.п. а,б ч.3 ст.22 ЗК України, землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування: а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства; б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В п.13 договору оренди землі № 190 вказано, що земельна ділянка передається в оренду для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що було узгоджено [PERSON], якому було відомо, що йому земельна ділянка надавалася для ведення особистого селянського господарства , та ТОВ "Укрнафтогазресурс". На думку суду, сторони цільового призначення земельної ділянки не змінювали, а тому відсутні підстави для визнання договору оренди недійсним. Як визначено ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальний строк позовної давності встановлюється тривалістю у три роки. Згідно до вимог статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Доказів на спростування того, що [PERSON] про укладення договору оренди між ним та ТОВ "Укрнафтогазресурс" не було відомо з 10.12.2009 року суду не надано. Таким чином, позивач мав право до 10.12.2012 року звернутися до суду з позовом, в той же час, він звернувся до суду з позовом тільки 23 березня 2017 року, з пропуском терміну позовної давності. Відповідно вимог ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В своїх поясненнях та письмовій заяві представник відповідача ТОВ "Укрнафтогазресурс" позов не визнала, посилаючись серед інших підстав на пропуск [PERSON] позовної давності. Оскільки позивач не надав суду доказів порушення норм законодавства України при укладенні договору оренди землі, звернувся до суду з пропуском строку для звернення про захист цивільного права або інтересу, представник відповідача ТОВ "Укрнафтогазресурс" заявила про застосування наслідків спливу позовної давності, у задоволенні позовних вимог належить відмовити.

Outcome: dismissed