Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

21.04.2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача - підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" з позовною заявою про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх позовних вимог вказувала, що наказом №39-к від 01.08.2013 року вона була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" ( запис №10 від 01.08.2013 року). 23.03.2015 року наказом директора підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" її звільнено з займаної посади, згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника (запис №11 від 23.03.2015 року). Крім цього зазначала, що під час виконання своїх трудових обв*язків, між нею та директором підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" виник конфлікт, у зв*язку з тим, що вона не вийшла на роботу у період з 11.03.2015 року по 21.03.2015 року, оскільки знаходилася на лікарняному по догляду за дитиною - [PERSON], [INFO]. Тому, директор запропонувала їй звільнитися з займаної посади, про що [PERSON] написала власноруч заяву про звільнення, згідно п.1 ч.1 ст. 36 КзпП України з 20.03.2015 року, але директор відмовилася звільнити з вказаної підстави. Тому, наказом №21-к від 23.03.2015 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ч.1 ст.38 КзпП України, а 27.03.2015 року з нею був проведений повний розрахунок та видана трудова книжка. В позовній заяві позивач просила задовольнити позовні вимоги. У судовому засіданні позивач підтримала позов повністю і просила суд поновити її на роботі на посаді продавця непродовольчих товарів підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих", стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду у сумі 2 000 грн. Представник відповідача - підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Заслухавши учасників цивільного процесу, дослідивши матеріали справи на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Згідно ч.1 п.1 ст.36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. У судовому засіданні встановлено, що наказом №39-к від 01.08.2013 року позивач була прийнята на посаду продавця непродовольчих товарів підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" ( запис №10 від 01.08.2013 року). З заяви [PERSON] про її звільнення (а.с.5), вбачається, що вона просила звільнити її згідно п.1 ч.1 ст. 36 КзпП України з 20.03.2015 р.. Однак, 23.03.2015 року наказом директора підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" її звільнено з займаної посади, згідно ч.1 ст. 38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з ініціативи працівника (запис №11 від 23.03.2015 року). Відповідно до п. 3 Постанови ПВС України, у разі якщо вказані працівником причини звільнення працедавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ст. 38 ч.1 КЗпП України . Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Оскільки, позивач [PERSON] була незаконно звільнена наказом директора підприємства об*єднання громадян "Вознесенське учбово - виробниче підприємство Українського товариства сліпих" від 23.03.2015 року за № 21-к, то з відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 1 651,29 грн. відповідно до наданих бухгалтерських довідок (а.с.7,17). В силу ст. 237-1КЗпП України, відшкодування моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки порушення законних прав позивача призвели до втрати нормальних життєвих зв*язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, то суд вважає, що є правові підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди в розмірі 700 грн.

Outcome: approved