Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

У зв'язку з тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н від 22 червня 2006 року, згідно якого відповідачу надано кредит в сумі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, встановленому кредитним договором, позивач виконав свої зобов'язання, однак відповідач не виконує взяті на себе обов'язки по погашенню кредиту, позивач звернувся з даним позовом до суду та просить стягнути з відповідача заборгованість по кредитному договору в сумі 46394 гривні 31 копійка та судові витрати по справі. Представник позивача, ПАТ КБ "ПриватБанк", в судове засідання неодноразово не з'являвся, хоча про дату місце та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Від різних представників позивача неодноразово надходили заяви, в яких вони просили розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просять позов задоволити, проти ухвалення заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, хоча про дату, місце і час розгляду справи він був повідомлений своєчасно і належним чином. Подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності за участю його представника, адвоката [PERSON] З врахуванням наведених вище обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення розгляду справи за відсутності представника позивача і відповідача, але за участю представника відповідача. Представник відповідача, адвокат [PERSON], в судовому засіданні позов не визнав, подав заперечення на позов, в яких просить відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України закрити провадження у справі, оскільки 01.06.2011 року рішенням Рівненького районного суду вже було задоволено позов ПАТ КБ "ПриваБанк" і з [PERSON] стягнуто за цим договором 19347 грн. 41 коп. заборгованості (справа № 2-814/11 року). Тобто є наявним рішення суду, що набрало законної сили, постановлене з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Судом вживались заходи для інформування представника позивача про наявність вказаних заперечень. Отримавши заперечення, представник позивача 22 грудня 2015 року через електронну пошту (в суді зареєстровано за вх.№ 474) подав заяву про зменшення розміру позовних вимог, де зазначив, що дійсно є наявним рішення Рівненського районного суду від 01.06.2011 року, яке помилково не було враховане в позовній заяві. В зв'язку з цим було зменшено розмір позовних вимог до 26158 грн. 96 коп., що є різницею за стягнутими відсотками за попереднім рішенням суду та нарахованими відсотками до моменту подання нового позову. В цій заяві представник позивача також вказує, що позивач покликається на інші підстави, а саме новий розрахунок заборгованості за інший період часу. Після цього, представник відповідача, адвокат [PERSON], подав заяву про застосування строків позовної давності, оскільки вважає, що позивач міг звернутися до суду з таким позовом до липня місяця 2014 року, тобто на протязі трьох років після набрання законної сили рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2011 року. Вказані заперечення на позов і заяву про застосування строків позовної давності представник відповідача підтримав в судовому засіданні і дав суду аналогічні пояснення. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 22 червня 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н, згідно з яким відповідачу надано кредит в сумі 10000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, встановленому кредитним договором, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач належним чином не виконував свої зобов'язання і своєчасно не сплачував заборгованості по кредиту, за відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Тому за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" рішенням Рівненського районного суду від 01 червня 2011 року було стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 30.09.2010 року в сумі 19347 гривень 41 копійка і ця заборгованість складалася з заборгованості за кредитом - 9749,67 грн., заборгованості по процентах за користування кредитом - 7700,24 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом - 500,00 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн. та штраф (процентна складова) - 897,50 грн. Також було стягнуто і судові витрати. Як вбачається із дослідженої в судовому засіданні цивільної справи № 2-814/11, 26 липня 2011 року копія заочного рішення суду була направлена для відому [PERSON] Із цієї ж справи видно, що 15 вересня 2011 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк" отримав в канцелярії суду два виконавчих листи, які необхідно було звернути до виконання. Згідно листа Відділу державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції № 3577 від 05.04.2016 року за даними ЄДРВП виконавчий документ по справі 2-814/11, який був виданий відповідно до рішення Рівненського районного суду від 01.06.2011 року про стягнення з [PERSON] на корить ПАТ КБ "ПриватБанк" заборгованості в сумі 19347 гривень 41 копійка станом на 05 квітня 2016 року до відділу не надходив і на виконанні не перебував. Із вказаного листа відділу ДВС також вбачається, що у відділі на виконанні знаходиться інший виконавчий лист (справа № 570/3472/13-ц) про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" 28356 грн.72 коп. заборгованості за кредитним договором. Але із оглянутої цивільної справи № 570/3472/13-ц вбачається, що ця заборгованість стягнута по кредитному договору № б/н від 15.02.2008 року. Тобто, це зовсім інший кредитний договір, який не є предметом розгляду даної справи, тому він судом не береться до уваги і не може бути доказом у даній цивільній справі. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 526 Цивільного кодексу України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Однак, суд вважає, що в даному випадку заборгованість за кредитним договором № б/н від 22.06.2006 року не може бути стягнута з наступних підстав. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що станом навіть на 15 вересня 2011 року (дата отримання виконавчих листів) позивачу було відомо про те, що відповідач [PERSON] не виконує зобов'язань за вказаним кредитним договором, не виконує рішення суду про стягнення з нього заборгованості за цим кредитним договором, тому повторний позов про стягнення процентів банк мав би подати до суду до 15 вересня 2014 року, оскільки відповідно до ст.257 ЦК України встановлюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.Повторний позов до суду банк подав лише 25 червня 2015 року, тобто з пропуском встановленого ЦК України трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.ч.3 і 4 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, враховуючи заяву представника відповідача, адвоката [PERSON], про застосування строку позовної давності, суд вважає, що позивач пропустив встановлений ЦК України трьохрічний строк позовної давності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. На спростування вказаних доводів представника відповідача і наявних в матеріалах справи письмових доказів, представник позивача відповідно до ст.60 ЦПК України не надав суду жодного доказу. Представник позивача просто проігнорував явку до суду. На думку суду, навіть подаючи позов, позивач діяв не добросовісно, адже знаючи про наявність судового рішення, в позові жодним словом не було про це вказано. В зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача не підлягають стягненню і судові витрати, а саме судовий збір, який був сплачений позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: dismissed