Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням наступних уточнень просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] у загальному розмірі 3664801,99 доларів США та 23800945,13 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2382796,72 доларів США, заборгованості за процентами в розмірі 1282005,27 доларів США, заборгованості за пенею за прострочку погашення кредиту в розмірі 16956872,78 гривень, заборгованості за пенею за прострочку погашення процентів в розмірі 6844072,35 гривень за кредитним договором № 20 від 26.12.2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру № 44, що розташована за адресою: [ADDRESS], літ. В-5, яка належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 13.10.2009 року за реєстровим номером 4967, з початковою ціною продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів у розмірі 90 % від вартості предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України. В обґрунтування позову зазначив, що 26.12.2007 року між ВАТ АБ "Укргазбанк", правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений кредитний договір № 20 (далі - Кредитний договір). Згідно умов вказаного Кредитного договору [PERSON] отримав від позивач кредит в розмірі 2644000,00 доларів США на строк з 26.12.2007 року по 25.12.2012 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 12,5 % річних. З метою забезпечення зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором між позивачем та іпотекодавцями [PERSON], [PERSON] 09.06.2008 року був укладений договір іпотеки № 16/08-Б (далі- Договір іпотеки), згідно умов якого предметом іпотеки є житловий будинок літ. В-5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі - Житловий будинок). Згідно рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 року, яке набрало законної сили, Договір іпотеки визнаний недійсним, запис про іпотеку виключений з реєстру іпотек. Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 року вказане вище рішення скасовано. Квартира № 44, що розташована у Житловому будинку (далі - Квартира), була продана [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 13.10.2009 року за реєстровим номером 4967, право власності на вказану Квартиру набула відповідач [PERSON] [PERSON] зобов'язання за Кредитним договором належним чином не виконав, його заборгованість складає 3664801,99 доларів США та 23800945,13 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2382796,72 доларів США; заборгованості за процентами - 1282005,27 доларів США; заборгованості за пенею за прострочку погашення кредиту - 16956872,78 грн.; заборгованості за пенею за прострочку погашення процентів - 6844072,35 грн. Враховуючи наведене, з метою погашення вказаної заборгованості позивач просить звернути стягнення на Квартиру, що належить відповідачу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав в повному обсязі. Зазначив, що вказана вище заборгованість не сплачена, в зв'язку з чим наявні підстави для звернення стягнення на належну відповідачу Квартиру. Представник відповідача надав суду письмові заперечення проти позову. В обґрунтування заперечень зазначив, що в договорі купівлі-продажу спірної Квартири було зазначено, що остання нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим чином, не заставлена, в спорі чи під забороною не перебуває. Предметом іпотеки є Житловий будинок, відповідач будь-яких договорів з позивачем не укладала. Оскільки [PERSON] та [PERSON] частина Квартир у житловому будинку з дозволу позивача була виведена з іпотеки та реалізована, предмет іпотеки було фактично втрачено, в зв'язку з чим на підставі ст. 17 Закону України "Про іпотеку" іпотека вважається припиненою. Крім того, у зв'язку з ухваленням Московським районним судом м. Харкова рішення від 11.09.2009 року в період з 11.09.2009 року по 14.05.2012 року Житловий будинок під іпотекою не знаходився, будь-яких заборон відчуження не існувало. Квартиру відповідач придбала в момент часу, коли Житловий будинок не був предметом іпотеки, а вказане вище рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 року було чинним. Таким чином, на момент придбання Квартири відповідачем вказана Квартира не була предметом іпотеки. Існує рішення Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 року щодо дострокового стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь позивача заборгованості за Кредитним договором в розмірі 2630252,33 доларів США та 1664543,02 грн. Оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження несплати вказаної заборгованості, відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом. Також суд не має права змінювати спосіб виконання рішення із стягнення заборгованості на звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, позивач намагається стягнути одну і ту ж заборгованість двічі - шляхом її стягнення з [PERSON] та [PERSON] і шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заперечень проти позову, заяв про розгляд справи за їх відсутності суду не надали. Представник третьої особи - приватного нотаріусу ХМНО [PERSON], в судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, зазначивши, що дії нотаріуса повністю відповідали вимогам закону. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 26.12.2007 року між [PERSON] (позичальником) та позивачем (Банком) було укладено Кредитний договір № 20, згідно умов якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 2644000,00 доларів США на строк по 25.12.2012 року із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 12,5 % річних, а також пені у розмірі 0,1 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення. Пунктом 1.4. Кредитного договору було передбачено, що кредит надається на придбання нежитлової будівлі літ В-5 загальною площею 6471,2 кв.м., яка знаходиться у [ADDRESS]. 09.06.2008 року між [PERSON] та позивачем було укладено додаткову угоду № 1 до Кредитного договору, згідно якої пункт 1.4. виключено та викладено в наступній редакції: "1.4. Кредит надається на придбання житлового будинку літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,00 кв.м. (у будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у [ADDRESS]". З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором 26.12.2007 року між позивачем (Кредитором), [PERSON] (Поручителем) та [PERSON] (позичальником) було укладено договір поруки, згідно умов якого Поручитель поручився перед Кредитором за виконання Позичальником зобов'язань за Кредитним договором. Умовами Договору поруки передбачено, що Поручитель несе солідарну відповідальність з Позичальником перед Кредитором за порушення зобов'язань по Кредитному договору та відповідає за повернення заборгованості за Кредитним договором в тому ж об'ємі, що і Позичальник. Крім того, з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 09.06.2008 року між позивачем (Банком), і [PERSON] та [PERSON], який виступає майновим поручителем за кредитом [PERSON] (Іпотекодавцями), було укладено Договір іпотеки № 16/08-Б без оформлення заставної, посвідчений 09.06.2008 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2836. Згідно умов Договору іпотеки він забезпечує всі вимоги Іпотекодержателя, які випливають з Кредитного договору. Предметом іпотеки є нерухоме майно - житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,00 кв.м. (у будинку розташовано 123 квартири), що знаходиться у [ADDRESS] та належить Іпотекодавцям на праві приватної спільної сумісної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2008 року по справі № 2/2906/2008 р. Відповідно до Договору купівлі-продажу, посвідченого 13.10.2009 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 4967, [PERSON], діючий за себе особисто та від імені [PERSON] (Продавці) передав, а відповідач [PERSON] (Покупець) прийняла у власність Квартиру № 44 в Житловому будинку літ. В-5 по [ADDRESS]. [PERSON] свої зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування та інших платежів згідно умов Кредитного договору належним чином не виконав, станом на 01.06.2013 року його заборгованість складає 3664801,99 доларів США та 23800945,13 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 2382796,72 доларів США; заборгованості за процентами - 1282005,27 доларів США; заборгованості за пенею за прострочку погашення кредиту - 16956872,78 грн.; заборгованості за пенею за прострочку погашення процентів - 6844072,35 грн. Оцінюючи доводи відповідача, якими він обґрунтовував заперечення проти позову, суд керується наступним. Доводи відповідача відносно того, що звернення позивача до суду з дійсним позовом є зміною способу виконання рішення із стягнення заборгованості на звернення стягнення на предмет іпотеки, а також що буде мати місце подвійне стягнення заборгованості, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне. Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 13.05.2010 року частково задоволено позов ПАТ АТ "Укргазбанк" та стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь вказаного банку суму заборгованості за Кредитним договором в розмірі 1664543,02 грн. та 2630252,33 доларів США, а в разі їх відсутності ухвалено здійснити стягнення у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ. З листа Державної виконавчої служби України № 13-0-22-7035/5 від 12.12.2013 року судом встановлено, що заборгованість за виконавчим листом № 2-1404/10, виданим Московським районним судом м. Харкова 11.08.2010 року про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ АБ "Укргазбанк" заборгованості за Кредитним договором у розмірі 1664543,02 грн. та 2630252,33 доларів США, не погашена. Факт несплати [PERSON] та [PERSON] заборгованості за Кредитним договором також підтверджується поясненнями представника позивача, наданими в судовому засіданні, та наданими ним суду витягом з інформацією про виконавче провадження щодо [PERSON] та постановою про повернення виконавчого документа стягувачеві від 07.10.2014 року, згідно якої виконавчий лист № 2-1404/10 повернуто стягувачу у зв'язку з відсутністю у боржника [PERSON] коштів та майна, на яке може бути звернено стягнення. Як вбачається з правових позицій, викладених в Постанові Верховного Суду України від 04.09.2013 року, які є обов'язковими для судів, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення із відповідача на користь ПАТ "КБ "ПриватБанк" заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане відповідачу в іпотеку нерухоме майно. Таким чином, з наведених вище правових позицій вбачається можливість одночасної наявності судових рішень про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення цієї заборгованості за умови, що перше з відповідних судових рішень не виконано та заборгованість не сплачена. Аналогічні правові позиції викладені в п. 9 Постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Так, Пленумом ВССУ зазначено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин, оскільки рішення суду щодо стягнення заборгованості за Кредитним договором з [PERSON] та [PERSON] не виконано, заборгованість за Кредитним договором не погашена, суд приходить до висновку щодо правомірності вимог позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Доводи відповідача відносно того, що предметом іпотеки був житловий будинок в цілому, а не вказана вище Квартира, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014 року, постановленій у цивільній справі за позовом ПАТ АБ "Укргазбанк" до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначено наступне. На забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором 09.06.2008 року між банком та [PERSON], [PERSON] було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку нерухоме майно: житловий будинок літ. В-5 загальною площею 6422,9 кв.м., житловою площею 2856,0 кв.м., який складається з 123 квартир, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], серед яких є і спірна квартира. Зазначений предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві спільної сумісної власності на підставі рішення Московського районного суду м. Харкова від 16.04.2008 року. Тобто, іпотекодавцям, у тому числі позичальнику [PERSON], належав не лише житловий будинок, а й квартири у ньому, які наряду з будинком стали предметом іпотеки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт того, що предметом іпотеки був не лише Житловий будинок за вказаною вище адресою, а наряду з ним квартири у вказаному будинку, встановлений рішенням суду касаційної інстанції, яке набрало законної сили. Крім того, зазначена обставина також підтверджується наданою позивачем інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Державного реєстру іпотек, індексний номер документа - 22005850, дата та час формування - 22.05.2014, 14:37:56, з якої вбачається, що до вказаного реєстру внесені відомості про іпотеку, згідно яких об'єктом обтяження є житловий будинок, квартири, в тому числі № 41-49 в будинку літ. В-5, адреса: [ADDRESS], іпотекодержателем є позивач, іпотекодавцями - [PERSON] та [PERSON] З наданої позивачем інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, індексний номер документа - 22005537, дата та час формування - 22.05.2014, 14:35:14, також вбачається, що об'єктом обтяження є окремо визначені квартири у вказаному вище Житловому будинку, в тому числі № 41-49. Враховуючи наведене, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача відносно того, що спірна Квартира не була предметом іпотеки, в зв'язку з чим відсутні підстави звертати на неї стягнення на підставі Договору іпотеки. Доводи відповідача відносно того, що відповідач будь-яких договорів з позивачем не укладала, а також що на момент укладення Договору купівлі-продажу Квартири вказаний вище Житловий будинок та, зокрема, спірна Квартира не були обтяжені іпотекою у відповідності до рішення Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 року, яке на той період часу було чинним, судом також не приймаються до уваги з огляду на наступне. Як встановлено судом, рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11.09.2009 року, яке в подальшому було скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 04.04.2012 року, Договір іпотеки від 09.06.2008 року визнано недійсним та виключено запис з реєстру іпотек. В подальшому запис про заборону відчуження об'єкту нерухомого майна було поновлено. Таким чином, посилання відповідача на те, що на момент придбання нею Квартири не було обтяження іпотечного майна, є невірним, так як із скасуванням рішення суду втрачаються ті наслідки, які з нього випливають. Тобто, обтяження повторно внесено до реєстрів у зв'язку із скасуванням незаконного рішення районного суду. Відповідно до ч. 1 ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. При цьому ч. 1, 2 ст. 23 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Таким чином, оскільки спірна Квартира була набута у власність [PERSON], для неї є дійсною іпотека вказаної Квартири. Аналогічні правові позиції викладено також в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.07.2014 року, постановленій у цивільній справі за позовом ПАТ АБ "Укргазбанк" до [PERSON], треті особи - [PERSON], [PERSON], приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON], про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 591 ЦК України реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом. Початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави. Згідно ст. 41 Закону України "Про іпотеку" реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог цього Закону. Як вбачається з п. 2.3. Договору іпотеки, сторони визначили початкову ціну продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів у разі набуття звернення стягнення на предмет іпотеки в розмірі 90 % від вартості предмету іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності відповідно до законодавства України. Статтею 43 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що початкова ціна продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах встановлюється рішенням суду або за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди, - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна продажу майна не може бути нижчою за 90 відсотків його вартості, визначеної шляхом його оцінки. Враховуючи наведене вище, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог. При цьому набрання чинності Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не може бути підставою для відмови в позові з огляду на наступне. Позивач звернувся до суду з дійсним позовом 13.08.2013 року, тобто до набрання чинності вказаним Законом. Крім того, згідно вказаного Закону предметом мораторію є майно, яке виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Згідно Закону України "Про захист прав споживачів", споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Споживачем відповідно до вказаного Закону є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Враховуючи, що [PERSON] було отримано кредит в розмірі 2644000,00 доларів США для придбання нежитлової будівлі загальною площею 6471,2 кв.м., суд не може визнати вказаний кредит в якості споживчого, тобто такого, який виданий на придбання продукції для особистих потреб позичальника. Також згідно вказаного Закону введено мораторій на примусове стягнення (відчуження) нерухомого житлового майна. Як вбачається з положень Розділу 7 ЦПК України, а також Закону України "Про виконавче провадження", примусове стягнення (відчуження) майна здійснюється на стадії виконання судового рішення. Враховуючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку щодо наявності передбачених чинним законодавством України підстав для задоволення позову в повному обсязі.

Outcome: approved