Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що з 08 січня 2019 року він працював фахівцем першої категорії відділу медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій. 06 липня 2020 року [PERSON] був звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважав незаконним та зазначив, що 06 травня 2020 року він отримав попередження про наступне вивільнення, проте йому не було запропоновано всі вакантні посади, які відповідали його освіті, кваліфікації та досвіду. Також позивач стверджував, що він мав переважне право на залишення на роботі як особа з інвалідністю внаслідок війни. Унаслідок допущених роботодавцем при звільненні [PERSON] порушень трудового законодавства позивач просив суд скасувати наказ Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій про його звільнення з роботи, поновити його на роботі, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу до дня ухвалення рішення у справі. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому заперечував проти задоволення позовних вимог. Свою правову позицію Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій мотивувало тим, що на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04 травня 2020 року № 278 "Про здійснення організаційно-штатних заходів в Управлінні забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій" Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій видано наказ від 04 травня 2020 року № 38, яким виключено зі штату відділ медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту. Зважаючи на це, 06 травня 2020 року працівника згаданого відділу [PERSON] попереджено про наступне вивільнення. Ураховуючи стан здоров`я позивача, йому було запропоновано посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків першого відділення обслуговування та ремонту другої групи господарського обслуговування та ремонту, а також посаду комірника (експлуатаційного майна) складів частини господарського обслуговування та ремонту, однак позивач відмовився від переведення на запропоновані посади. Вважаючи, що вивільнення [PERSON] було проведено з дотриманням усіх норм трудового законодавства, Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій просило суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Залучений судом до участі у справі в якості третьої особи [PERSON] пояснення щодо позову [PERSON] чи відзиву Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій до суду не подав. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, зазначених у відзиві. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, про причини неявки в судове засідання не повідомив, подав до суду заяву, в якій просив суд розглянути справу за його відсутності, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. Заслухавши вступні слова представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що 08 січня 2019 року [PERSON] було переведено на посаду фахівця першої категорії відділу медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій (а. с. 128). Наказом Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України від 06 липня 2020 року № 158-к [PERSON] було звільнено з роботи у зв`язку з скороченням штату працівників за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 13). Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при вивільнення працівника [PERSON] , суд виходить з такого. Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом ст. 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Верховний Суд у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 522/15942/15-ц наголосив, що чинне трудове законодавство не встановлює обмежень щодо строків, заходів, способів, доцільності проведення тих чи інших змін в організації виробництва та праці. Вирішення зазначених питань належить до виключної компетенції власника або уповноваженого ним органу та проводиться ним на його власний розсуд. Суб`єкт господарювання самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. На виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 04 травня 2020 року № 278 "Про здійснення організаційно-штатних заходів в Управлінні забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій" Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій видано наказ від 04 травня 2020 року № 38, яким виключено зі штату відділ медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту (а. с. 54, 92). За приписами ч. 1 ст. 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. У зв`язку з скороченням штату працівників Управлінням забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій Чабака О.П. 06 травня 2020 року було повідомлено про вивільнення (а. с. 70). Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 492 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу № 6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеними вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (вказаний правовий висновок щодо застосування положень ст. 492 КЗпП України відтворено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17). Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 492 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду України, Верховного Суду, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 757/55752/17-ц вказав на те, що порушення роботодавцем порядку щодо пропонування працівнику іншої роботи є підставою для поновлення працівника на роботі. У попередженні про вивільнення Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій запропонувало [PERSON] переведення на посаду робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків першого відділення обслуговування та ремонту другої групи господарського обслуговування та ремонту, а також посаду комірника (експлуатаційного майна) складів частини господарського обслуговування та ремонту (а. с. 70). Однак у штаті Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України були інші вакантні посади, зокрема у секторі медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій були вакантними чотири посади: посади начальника сектору, фахівця першої категорії, фахівця другої категорії та фахівця (без зазначення категорії) (а. с. 145, 146). 12 червня 2020 року [PERSON] була призначена на посаду фахівця першої категорії сектору медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій, а 18 червня 2020 року [PERSON] був призначений начальником сектору медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Тобто на момент вивільнення позивача у секторі медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій залишались дві вакантні посади. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). У постанові від 23 січня 2018 року у справі № 273/212/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій не надано належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що [PERSON] були запропоновані інші посади на підприємстві, які були вакантними у період з моменту попередження позивача про вивільнення та його звільненням, окрім посад робітника з комплексного обслуговування та ремонту будинків першого відділення обслуговування та ремонту другої групи господарського обслуговування та ремонту та комірника (експлуатаційного майна) складів частини господарського обслуговування та ремонту. До того ж суд звертає увагу на те, що в Управлінні забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України були вакантні посади фахівця другої категорії сектору медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій та фахівця (без категорії) сектору медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій. Відповідачем не наведено належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що [PERSON] з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду не міг обіймати зазначені посади. Наведені обставини свідчать про недотримання роботодавцем приписів трудового законодавства при вивільненні позивача та є підставою для поновлення [PERSON] на роботі. За положеннями ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір Поновлення на роботі полягає в тому, що працівнику надається та ж робота, яку він виконував до звільнення його з роботи. Також суд звертає увагу відповідача на те, що звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації (такий висновок суду кореспондується з правовим висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеним у постанові від 22 листопада 2018 року у справі № 645/2440/16-ц). У постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 756/6746/16-ц Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що у разі скорочення посади, на якій працював незаконно звільнений працівник, для виконання рішення суду роботодавець повинен поновити працівника на рівнозначній посаді або внести відповідні зміни до штатного розпису, ввівши скорочену посаду. Отже, ліквідація роботодавцем відділу, в якому працював [PERSON] та скорочення його посади не є перешкодою для поновлення позивача на посаді, яку він обіймав до звільнення. За таких обставин суд поновлює [PERSON] на посаді фахівця першої категорії відділу медичного забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій з 06 липня 2020 року. При цьому суд зауважує, що рішення суду про поновлення позивача на роботі є підставою для скасування відповідачем наказу про звільнення [PERSON] , а отже застосований судом спосіб поновлення порушеного права позивача є ефективним. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Оскільки [PERSON] була звільнений 06 липня 2020 року, для розрахунку середнього заробітку суд бере суми виплат позивачеві за останні два календарні місяці роботи, що передують дню звільнення його з роботи (травень-червень 2020 року). При обчисленні середньої заробітної плати відповідно до п. 4 Порядку враховуються посадовий оклад, надбавка за вислугу років, надбавка за складність і напруженість в роботі та премія. Таким чином, для розрахунку середнього заробітку [PERSON] суд бере заробітну плату позивача у травні у розмірі 7384,44 грн і заробітну плату у червні у сумі 15589,35 грн, з чим погодилися сторони справи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу становить 220231,60 грн (278 робочих днів з 06 липня 2020 року до 12 серпня 2021 року включно х 792,20 грн - середньоденна заробітна плата [PERSON] ((7384,44 грн + 15589,35 грн = 22973,79 грн) - заробітна плата за травень-червень 2020 року / 29 фактично відпрацьованих днів = 792,20 грн) = 220231,60 грн). Суд стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 220231,60 грн з Управління забезпечення Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту Державної служби України з надзвичайних ситуацій на користь [PERSON] . Водночас суд звертає увагу на те, що п. 10 Порядку, який був чинним до 09 грудня 2020 року, не застосовувався для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а отже не може бути використаний для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, понесених під час розгляду справи, позивачем було надано додатковий договір про надання правової допомоги від 04 серпня 2020 року № 04/08/2020, укладений між [PERSON] та адвокатом Іващенком В.І., акт приймання-передачі послуг за договором від 15 березня 2021 року та квитанцію від 15 березня 2021 року, що засвідчує оплату позивачем послуг з надання правничої допомоги у сумі 10000,00 грн. Водночас за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. ч. 3, 5, 9 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми. У випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Таким чином, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи,

Outcome: partial