Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON], Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона та треті особи - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві власності володіють квартирою [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності, виданого на пвдставі з розпорядженням (наказом) Відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарствва Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16 листопада 2011 року. В даній квартирі з 16 травня 2008 року зареєстрований відповідач, на той час, як чоловік співвласника та який набув право реєстрації у спірній квартирі за її погодженням. Проте рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, яке набуло чинності, шлюбі між нею та [PERSON] розірвано. Задовго до розірвання шлюбі відносини між нею та відповідачем погіршились й він з квітня 2014 року, забравши всі свої речі, залишив місце реєстрації, не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого вона та члени її сім»ї - дочки та матір як співввласниці квартири вимушені сплачувати за нього як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на їх бюджет. Вважає, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому позивачка [PERSON] позовні вимоги підтрила у цілому з тих же підстав та просила їх задовольнити. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити, вважаючи відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач в судове засідання повторно не з"явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Третя особа без самостійних вимог на предмет позову в особі Дарницького районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення позивача, третіх осіб, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що позивачка та [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві власності володіють квартирою [ADDRESS] згідно свідоцтва про право власності, виданого на пвдставі з розпорядженням (наказом) Відділу приватизації державного житлового фонду Управління житлово-комунального господарствва Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 16 листопада 2011 року (а.с.8, 9). В даній квартирі з 16 травня 2008 року зареєстрований відповідач, на той час, як чоловік співвласника - позивачки, та який набув право реєстрації у спірній квартирі за погодженням позивачки (а.с.10). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 08 грудня 2016 року, яке набуло чинності, шлюбі між позивачкою та [PERSON] розірвано (а.с.12). До розірвання шлюбі відносини між позивачкою та відповідачем погіршились й він з 2015 року, забравши всі свої речі, залишив місце реєстрації, наразі не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку (а.с.13), при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого позивачка та члени її сім»ї - дочки та матір як співввласниці квартири вимушені сплачувати за [PERSON] як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на їх бюджет. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом ТОВ «Фірма «Компас», складеним комісією 20 березня 2017 року (а.с. 13), в якому засвідчено ті факти, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з 2015 року, відсутність його особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом лише за наявності статусу члена сім»ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв»язок з членом сім»ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права члена сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім»ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Оскільки відповідач втратив статус члена сім»ї власника спірного житла, угоди між власником житла та відповідачем про користування цим житлом немає, останній втратив право на його користування. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved