Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що в [INFO] померла її донька [PERSON], яка похована на ділянці [NUMBER], ряд [NUMBER], місце [NUMBER] Міського кладовища "Берковці", яке є структурним підрозділом без створення юридичної особи Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування". У 1987 році, відповідно до діючого на той час законодавства, з дозволу адміністрації кладовища, на могилі доньки позивачем був встановлений пам'ятник у вигляді бронзового бюсту вагою 120 кг. Влітку 2013р. позивач виявила відсутність даної бронзової скульптури, після чого звернулася до директора Міського кладовища "Берковці" із заявою про крадіжку пам'ятника. У відповідь, їй повідомили, що бюст демонтований невідомими особами, тому місцезнаходження даного пам'ятника невідоме. Позивач звернулася до Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві із заявою про викрадення бронзового бюсту її доньки з могили, в результаті чого отримала висновок № 17260/13 від 31 жовтня 2013р. про закінчення перевірки, у якому було зазначено, що місцезнаходження пам'ятника не встановлено і даний конфлікт носить цивільно-правовий характер та вирішується за згодою сторін або в судовому порядку. 28 жовтня 2013р. позивач звернулася із заявою до Управління ритуальних послуг Департаменту житлово-комунальної інфраструктури з проханням вирішити питання щодо повернення зниклого пам'ятника. Відповідно до відповіді Департаменту житлово-комунальної інфраструктури № 0581811-ОП/Ю-693 від 11.11.2013 р., відшкодування матеріальних збитків, пов'язаних з викраденням бронзового бюсту з пам'ятника, можливо тільки на підставі відповідного рішення суду з визначенням вартості відновлювальних робіт. Відповідно до діючого законодавства України, саме на відповідачів покладено обов'язок забезпечення охорони території, колумбарію кладовища, місць поховання та відповідно забезпечення недопущення наруг над могилами та пошкодження (викрадення) намогильних споруд (монументів, пам'ятників), однак відповідачі не забезпечили належну охорону місця поховання її доньки, внаслідок чого їй було завдано матеріальної та моральної шкоди. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити у повному обсязі та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про день час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою представника позивача суд вирішив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, так як позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. В 1987 році, відповідно до діючого на той час законодавства, з дозволу адміністрації кладовища, на могилі доньки позивача, яка померла [INFO], та похована на ділянці [NUMBER], ряд [NUMBER], місце [NUMBER] Міського кладовища "Берковці", що є структурним підрозділом без створення юридичної особи Ритуальної служби спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування", [PERSON] був встановлений пам'ятник у вигляді бронзового бюсту вагою 120 кг. Влітку 2013р., Позивач виявила відсутність даної бронзової скульптури, після чого звернулася до директора Міського кладовища "Берковці" із заявою про крадіжку пам'ятника. У відповідь, їй повідомили, що бюст демонтований невідомими особами, тому місцезнаходження даного пам'ятника невідоме. [PERSON] звернулася до Подільського РУ ГУМВС України в місті Києві із заявою про викрадення бронзового бюсту її доньки з могили, в результаті чого отримала висновок № 17260/13 від 31 жовтня 2013р. про закінчення перевірки, у якому було зазначено, що місцезнаходження пам'ятника не встановлено і даний конфлікт носить цивільно-правовий характер та вирішується за згодою сторін або в судовому порядку. 28 жовтня 2013р. позивач звернулася із заявою до Управління ритуальних послуг Департаменту житлово-комунальної інфраструктури з проханням вирішити питання щодо повернення зниклого пам'ятника. Відповідно до відповіді Департаменту житлово-комунальної інфраструктури № 0581811-ОП/Ю-693 від 11.11.2013 р., відшкодування матеріальних збитків, пов'язаних з викраденням бронзового бюсту з пам'ятника, можливо тільки на підставі відповідного рішення суду з визначенням вартості відновлювальних робіт. Допитані в судовому засіданні [PERSON] та [PERSON] показали, що неодноразово були на кладовищі "Берковці" разом з позивачем та підтвердили, що на місці поховання доньки позивача був встановлений бронзовий бюст у вигляді дівчини, яка тримає квітку. Також, на переконання свідків, в результаті викрадення бронзового бюсту доньки позивача, остання зазнала важких душевних страждань. Згідно зі статтею 31 Закону України "Про поховання та похоронну справу", охорону місць поховань забезпечують виконавчі органи сільських, селищних та міських рад. Частиною 4 цієї же статті Закону передбачено, що у разі осквернення могил, місць родинного поховання, навмисного руйнування чи викрадення колумбарних ніш, намогильних споруд та склепів відшкодування матеріальних збитків здійснюється за рахунок коштів місцевого бюджету з наступним їх відшкодуванням за рахунок винних осіб згідно із законом. Згідно п.1.1 Регламенту виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 08.10.2013 N 1810, Виконавчим органом Київської міської ради є Київська міська державна адміністрація, яка паралельно виконує функції державної виконавчої влади, що є особливістю здійснення виконавчої влади в місті Києві. Відповідно до ст. 22 Бюджетного кодексу України для здійснення програм та заходів, які реалізуються за рахунок коштів бюджету, бюджетні асигнування надаються розпорядникам бюджетних коштів. Відповідно до ч.2 ст.22 Бюджетного Кодексу України, головними розпорядниками бюджетних коштів за бюджетними призначеннями, визначеними рішеннями про місцеві бюджети, є місцеві державні адміністрації, виконавчі органи та апарати місцевих рад (секретаріат Київської міської ради), структурні підрозділи місцевих державних адміністрацій, виконавчих органів місцевих рад в особі їх керівників. Оскільки, відповідно до бюджетного законодавства країни, Київська міська державна адміністрація є розпорядником бюджетних коштів і уповноважена на отримання бюджетних асигнувань, взяття бюджетних зобов'язань та здійснення видатків з бюджету, остання була визнана відповідачем у даній справі. Відповідно до Типового положення про ритуальну службу в Україні, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 193 від 19.11.2003 року, Ритуальна служба в Україні відповідно до Закону України "Про поховання та похоронну справу" - це спеціалізоване комунальне підприємство, що створюється органом місцевого самоврядування в порядку, установленому Законом. Відповідно до Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 193 від 19.11.2003 року, було зокрема визначено, що охорона місць поховань здійснюється відповідно до статті 31 Закону України "Про поховання та похоронну справу". Згідно п. 2.13. Порядку на могилах (місцях родинного поховання), у межах наданої земельної ділянки, можуть установлюватися намогильні споруди та елементи благоустрою могили. Установлені намогильні споруди реєструються спеціалізованим комунальним підприємством (а в разі його відсутності виконавчим органом сільської, селищної, міської ради) в Книзі обліку намогильних споруд. Як було встановлено судом, викрадений пам'ятник на могилі доньки позивача був встановлений в 1987 році за погодженням з адміністрацією кладовища "Берковці" м. Києва, відповідно до вимог діючого на той час законодавства, до прийняття ЗУ "Про поховання та похоронну справу" та відповідно затвердження Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань. Тому вимоги даних нормативно-правових актів щодо необхідності обов'язкової реєстрації установлених намогильних споруд в Книзі обліку намогильних споруд поширюються виключно на такі споруди (монументи, пам'ятники), які були установлені після прийняття вищезазначених нормативно-правових актів. Разом із тим, в судовому засіданні було встановлено, що на даний час відповідні дозвільні документи щодо встановлення позивачем у 1987 році на могилі своєї доньки даного монумента (намогильної споруди) у відповідача не збереглися, однак, варто зауважити, що встановлення даного монумента Позивачем не могло бути здійснено за відсутності всіх необхідних документів та дозволів та без погодження з адміністрацією кладовища, відповідно до діючих на той час нормативно-правових актів, пов'язаних з регулюванням даних правовідносин. Розпорядженням КМДА № 2203 від 30.11.2005 року "Про організаційно-правові заходи, пов'язані з впровадженням Закону України "Про поховання та похоронну справу" було затверджено порядок охорони місць поховань, яким було визначено, що саме Ритуальна служба Cпеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) забезпечує функціонування кладовища "Міське", яке знаходиться у Подільському районі по вул. Стеценка, 18 у м. Києві, а також забезпечує охорону території кладовища та колумбарію за рахунок коштів міського бюджету міста Києва. Таким чином, Ритуальна служба Cпеціалізоване комунальне підприємство "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування". З вищевикладеного вбачається, що саме на Відповідачів покладено безпосередній обов'язок охорони території кладовищ, місць поховань та відповідно всіх споруд (пам'ятники, монументи, огорожі), які установлені там, а також забезпечення недопущення наруг над могилами та пошкодження (викрадення) зазначених намогильних споруд. Однак, відповідачі не забезпечили належну охорону місця поховання доньки позивача, внаслідок чого було викрадено намогильний пам'ятник. Як було встановлено у судовому засіданні, 19 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві було повторно видано Свідоцтво про смерть доньки Позивача [PERSON] (Серія [NUMBER]), яка померла [INFO] у віці 25 років, про що 15 січня 1986 року було складено відповідний актовий запис № 168. 09 серпня 2013 року позивачу, як користувачу родинного місця поховання, було повторно видано Свідоцтво про поховання [NUMBER], відповідно до якого [PERSON] 16 квітня 1986 року на ділянці [NUMBER], ряд [NUMBER], місце [NUMBER] здійснила поховання [PERSON]. Відповідно до положень ст. 25 ЗУ "Про поховання та похоронну справу", це свідоцтво дає право його пред'явнику на встановлення намогильних споруд у межах могили (родинного поховання) вирішення питання про проведення підпоховання та здійснювати інші дії, пов'язані з використанням місця поховання. Згідно із частиною 14 статті 2 Закону України "Про поховання та похоронну справу", користувачем місця поховання (місця родинного поховання) є особа, яка здійснила перше поховання на відведеному місці поховання (родинного поховання) та/або має відповідне свідоцтво про смерть похованого і свідоцтво про поховання, передбачене статтею 25 цього Закону. Відповідно до ст. 29 зазначеного закону, власником намогильної споруди, склепу вважається особа, яка за власні кошти встановила цю споруду на могилі (місці родинного поховання). Відповідно до зазначених положень Закону та вимог Порядку утримання кладовищ та інших місць поховань, Позивач як особа, яка є користувачем (власником) намогильної споруди (монумента), який було викрадено, має право на відшкодування завданої їй матеріальної шкоди. Відповідно до статті 41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 3 ст. 386 ЦК України, власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно п. 1 ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій нанесені збитки (майнова шкода) в результаті порушення її громадянських прав, має право на їх відшкодування. Майновими збитками вважаються втрати, які особа понесла у зв'язку із знищенням або ушкодженням майна, а також витрати, які особа понесла або повинна понести для відновлення свого порушеного права. Статтею 1166 Цивільного кодексу України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання несе відповідальність за наявності її вини. Така особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. Крім того, відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до наданого позивачем Висновку експертного товарознавчого дослідження № 10957/14-53 від 20 серпня 2014 року, яке було проведене Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства Юстиції України, розмір матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок викрадення досліджуваного бюсту становить 70891 грн. 00 коп. Крім того, Позивачем були понесені витрати на проведення зазначеного експертного товарознавчого дослідження у розмірі 1402 грн. 20 коп., про що свідчить копія квитанції № QS000040002801. Однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ст. 129 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно вимог ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Відповідач Ритуальна служба спеціалізованого комунального підприємства "Спеціалізований комбінат підприємств комунально-побутового обслуговування" не надав суду докази на підтвердження відсутності вини та не довів ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд вважає наданий позивачем Висновок експертного товарознавчого дослідження належним, допустимим та достовірним доказом, а тому він приймається судом для визначення реальної вартості матеріальної шкоди, завданої позивачу. Що стосується моральної шкоди, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб". Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно зі статтею 1167 Цивільного кодексу України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, а саме у розмірі 1000 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивач при подачі позову до суду сплатив судовий збір в сумі 708,91 грн., який підлягає стягнення з відповідачів на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved