Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS], що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначив, що вона на підставі договору дарування від 12.09.2008 року є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], в якій зареєстрований але не мешкає її син - [PERSON] Вказує, що з квітня 2014 року по теперішній час відповідач не проживає у вищевказаній квартирі, його особистих речей в квартирі немає. З підстав реєстрації відповідача в квартирі вона вимушена сплачувати комунальні послуги за кількістю осіб. 03 вересня 2018 було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не з'явилися. Представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала, просила судовий збір з відповідача не стягувати. Третя особа у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за його відсутності, не заперечує проти позовних вимог. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином. Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 12.09.2008 року є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS], а власниками іншої 1/2 частини квартири в рівних частках по 1/4 частині за кожним є її чоловік [PERSON] та померла [INFO] року [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності, договором даручання 1/4 частини квартири, витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, технічним паспортом на квартиру, свідоцтвом про смерть (а.с. 8-13). На теперішній час в квартирі по [ADDRESS] рахується зареєстрованим колишній власник 1/4 частини квартири - відповідач [PERSON], який з квітня 2014 року добровільно в ній не проживає і не знявся з реєстрації за вказаною адресою без вчинення йому будь-яких перешкод, що підтверджується довідкою про склад сім'ї ТОВ "ЄРЦ КП" від 19.07.2018 року (а.с. 6), Листами Дніпровського ВП від 11.10.2018 року та ТОВ "УКОЖФ" від 12.10.2018 року, актом про не проживання відповідача від 18.06.2018 року (а.с. 7). Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує права та інтереси позивача, оскільки остання не має можливості реалізувати свої права як власника та несе додаткові витрати за оплату комунальних послуг. На час розгляду справи минуло 10 років як відповідач продав свою частку квартири по пр. Металургів, 38-25, а також минуло більше 4-х років як відповідач добровільно залишив своє місце реєстрації в цій квартирі, проживаючи весь цей час за іншою адресою і не маючи потреби у даному житловому приміщенні, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачем зберігається його право на користування квартирою по пр. Металургів, 25-38. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем та третьою особою, як співвласниками квартири, судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням за місцем його реєстраціїї, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на користування квартирою за місцем реєстрації, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved