Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, який уточнила в ході розгляду справи. В обґрунтування позову зазначила, що вона з відповідачами є співвласником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Позивачу на праві спільної часткової власності належить 1/5 частина вищезазначеної квартири. Відповідачам на праві спільної часткової власності належить кожному по 4/5 частини даної квартири. Згідно з технічним паспортом на квартиру [ADDRESS], житлова площа квартири становить - 54,5 кв.м., квартира складається з трьох кімнат, з яких одна кімната, площею 20,0 кв.м., є ізольованою, друга кімната, площею 20,8 кв.м., та третя кімната, площею 13,7 кв.м., є суміжними. Також є не житлові приміщення, які складаються з кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., туалету площею 1,3 кв.м., коридору площею 5,4; 3,5; 4,5 кв.м., комори площею 2,0 кв.м. Між нею та відповідачами склалися неприязні стосунки, через це, виникають свари у зв'язку з порядком користування квартирою. Посилаючись на зазначене, позивач просить встановити порядок користування квартирою, виділивши їй у користування ізольовану кімнату площею 20 кв.м., залишивши у користуванні відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] житлову кімнату, площею 20,8 кв.м. та житлову кімнату, площею 13,7 кв.м., підсобні приміщення: кухню площею 7,5 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., туалет площею 1,3 кв.м., коридор площею 5,4; 3,5; 4,5 кв.м., комору площею 2,0 кв.м., залишити у спільному користуванні. Також позивач просить стягнути з відповідачів на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн., оскільки внаслідок позбавлення відповідачами її житла, вона зазнала моральних страждань. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів на її користь судові витрати понесені нею, у зв'язку із розглядом справи. В судовому засіданні позивач та її представник просили задовольнити позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що розмір кімнати, яку просить виділити їй позивач у користування не відповідає її частці у праві спільної часткової власності на квартиру, та вважають, що вимоги позивача про відшкодування їй моральної шкоди є безпідставними. Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/5 частки квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-9). Окрім того, встановлено, що співвласниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є також відповідачі у справі [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожному з яких у праві спільної часткової власності на квартиру належить по 4/5 частки. Відповідно до ст.ст. 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст. 183 ЦК України. За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна це питання вирішується судом. Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок" від 4 жовтня 1991 року № 7, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. Отже, визначення порядку користування майном та виділення його в натурі є самостійними взаємовиключними предметами позову, які визначають різні правові наслідки щодо права на це майно для його співвласника. У разі виділення майна в натурі право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника припиняється. У такому випадку співвласнику, який бажає виділу, сплачується матеріальна компенсація вартості його частки. Аналогічний порядок застосовується й у разі розходження часток у праві спільної часткової власності, коли співвласник за меншу (більшу) від його частку отримує (сплачує) матеріальну компенсацію. Як наслідок, відбувається зміна часток у праві спільної часткової власності на майно. При визначенні порядку користування майном співвласнику виділяється у користування майно відповідно до розміру його частки у ньому. При цьому співвласник продовжує володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Виплата компенсації за недоотриману жилу площу у разі неможливості встановлення порядку користування майном відповідно до ідеальних часток співвласників законом не передбачається. Виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 03.04.2013 року № 6-12цс13 та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Із матеріалів справи видно, що позивач - [PERSON], відповідачі - [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Частка [PERSON] у праві спільної часткової власності становить 1/5, а частки у праві спільної часткової власності відповідачів - [PERSON], [PERSON], [PERSON] є рівними і становлять - 4/5. Спірна квартира розташована на третьому поверсі п'яти поверхового будинку, має загальну площу - 81,7 кв.м., житлову площу - 54,5 кв.м., складається з 3-х кімнат, з яких одна кімната, площею 20,0 кв.м., є ізольованою, друга кімната, площею 20,8 кв.м., та третя кімната, площею 13,7 кв.м., є суміжними. Також є підсобні приміщення, які складаються з кухні площею 7,5 кв.м., ванної кімнати площею 3,0 кв.м., туалету площею 1,3 кв.м., коридору площею 5,4; 3,5; 4,5 кв.м., комори площею 2,0 кв.м. Важливим є те, що між співвласниками квартири склався фактичний порядок користування житловими приміщеннями, про що суду підтвердили сторони у судовому засіданні та свідок [PERSON] Зокрема, позивач [PERSON] користується кімнатою площею 20 кв.м., яка є ізольованою, а сім'я відповідачів [PERSON] користується кімнатами площею 20,8 кв.м. та 13,7 кв.м. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що зі слів позивача їй відомо, про те, що між позивачем та відповідачами виник спір з приводу користування квартирою, тому з травня 2014 року позивач не проживає у спірній квартирі. Позивач [PERSON] бажає мати у користуванні житлову кімнату площею 20 кв.м., згідно встановленого між сторонами фактичного користування спірною квартирою. Як встановлено у судовому засіданні та не оспорювалось сторонами, житлова кімната площею 20 кв.м. знаходилась у користуванні позивача з 1993 року, в цій кімнаті по теперішній час перебувають її особисті речі. Отже, суд погоджується з запропонованим позивачем порядком користування квартирою, тому вважає за можливе задовольнити позов в цій частині. Відповідно до ч. 1 ст.ст. 3, 27,30, 32 ЦПК України та ст. 20 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та здійснює свій захист на власний розсуд. За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. [PERSON] у своїх позовних вимогах просила зобов'язати МКП „Основаніє" розділити особові рахунки по сплаті комунальних послуг між нею та відповідачами. Договір найму за правилами ст. 103, 104 ЖК України укладається із членом сім'ї наймача, ані з власником квартири. За Правилами користування приміщеннями жилих будинків та прибудинкової територією, затвердженими Постановою КМУ № 572 від 08.10.1992 року, з власниками квартири укладається договір про надання послуг по утриманню будинку та його прибудинкової території. Відповідно до ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту, у тому числі, зобов'язати МКП „Основаніє" розділити особові рахунки на квартиру, позивач [PERSON] у відповідності до вимог ст.ст. 3, 10, 60 ЦПК України на засадах змагальності не довела переконливими, належними та припустимими доказами порушення її прав зі сторони МКП „Основаніє", а також правову та фактичну підставу заявлених нею вимог. Крім того, відповідно до вимог чинного законодавства суд не вправі виносити рішення, яким покладати обов'язок вчинити дію на особу, яка не була стороною у справі. За викладених обставин, у задоволенні позову [PERSON] в цій частині слід відмовити. Окрім іншого, позивач у поданому до суду позові просить стягнути з відповідачів моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Так, положеннями частини 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявної її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода носить індивідуальний характер, її наявність, а натомість і розмір визначається в кожному окремому випадку відносно кожної окремо особи. Відповідно до ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Позивач в позові, як і ході розгляду справи в суді не визначилась з розміром моральної шкоди завданої їй кожним із відповідачів, не надала на підтвердження її розміру чи наявності жодних доказів. Сам по собі факт наявності спору між сторонами з приводу користування квартирою не може говорити про наявність немайнової шкоди. В супереч вимогам ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України позивачем не надані докази наявності та розміру моральної (немайнової) шкоди, а тому в задоволені позову про стягнення моральної шкоди з відповідачів слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За положеннями ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно з матеріалами справи, позивачем понесені та підтверджені наступні судові витрати: судовий збір щодо вимог про визначення порядку користування квартирою - 243 , 60 грн. ( а.с. 1). Враховуючи, що судом задоволено позов частково, тому на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. (мінімальний судовий збір за задоволені судом вимоги позивача немайнового характеру). Стягненню виходячи з кількості відповідачів з кожного окремо відповідача підлягають судові витрати в розмірі 81, 20 грн. (243,60:3=81,20). Оскільки судом відмовлено у задоволені позову про стягнення моральної шкоди то сплачений позивачем судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. в цій частині відшкодуванню не підлягає. Також, позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь витрати на правову допомогу у розмірі 4800 грн. За змістом ч. 1 ст. 56 ЦПК України, правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Вона допускається до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі. Статтею 84 ЦПК України визначено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Зміст угоди між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та громадянами [PERSON], [PERSON] про надання юридичних послуг від 20.05.2014 року свідчить про те, що виконавець [PERSON] прийняла на себе зобов'язання надати юридичні послуги замовникам [PERSON] та [PERSON] (а.с. 88-91). При цьому один із замовників [PERSON] не є стороною у справі, що розглядається судом. Відповідно до роз'яснень наданих у п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Матеріали справи не містять доказів про склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги позивачем [PERSON], а також розрахунку таких витрат, що входить до предмету доказування по справі, а тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Крім того, позивач просить стягнути з відповідачів вартість проведеної експертизи у сумі 2000 грн. Відповідно до роз'яснень наданих у п. 45 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року вирішуючи питання про відшкодування витрат, пов'язаних із проведенням судових експертиз, суду необхідно враховувати, що відповідно до статті 15 Закону України від 25 лютого 1994 року № 4038-XII „Про судову експертизу" витрати на проведення судових експертиз науково-дослідними установами Міністерства юстиції України та судово-медичними і судово-психіатричними установами Міністерства охорони здоров'я України відшкодовуються в порядку, передбаченому законодавством. При цьому витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, під час судового розгляду має нести сторона, яка заявила клопотання про проведення судової експертизи, а якщо таке клопотання заявлено двома сторонами, то витрати несуть обидві сторони порівну (стаття 86 ЦПК). Після закінчення розгляду справи витрати, пов'язані з проведенням судової експертизи, підлягають розподілу судом на загальних підставах, визначених статтею 88 ЦПК. Враховуючи, що вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за належну позивачу частку квартири у розмірі 175 612 грн. залишені судом за її заявою без розгляду, тому відсутні підстави для стягнення з відповідачів понесених позивачем витрат на проведення експертизи.

Outcome: partial