Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому зазначив, що його батько [PERSON] збудував житловий будинок, розташований по вул. М.Браги, 25 в м. Гола Пристань Херсонської області. Будівництво здійснювалось на підставі рішення Голопристанської міської ради №460 від 14.11.1973р. про надання земельної ділянки розміром 600 кв.м. по вул. Санаторній ([PERSON]), 25 в м. Гола Пристань та Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності від 14.11.1973р., укладеного між міською радою та [PERSON] 23 серпня 2004р. батько позивача помер. Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої ввійшло вищевказане домоволодіння. [PERSON] у встановлений законом строк звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак свідоцтво отримувати не поспішав. У 2017 році, маючи намір оформити правовстановлюючі документи на спадкове майно та зареєструвати його за собою, [PERSON] довідався, що на підставі судового рішення від 12.12.2011р. право власності на житловий будинок №25 по вул. М.Браги було визнано за [PERSON], яка в подальшому подарувала його своїй онуці [PERSON] За його апеляційною скаргою рішення Голопристанського районного суду Херсонської області було скасовано, а в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено за необґрунтованістю. Таким чином, оскільки підстава на якій [PERSON] набула майнових прав на спірне майно була скасована, остання не мала права ним розпоряджатися. В звязку з цим, [PERSON], вважаючи свої права як спадкоємця порушеними, просить суд визнати недійсним договір дарування від 12.06.2012р. укладений між [PERSON] та [PERSON], а також на підставі ст. 387, 388 ЦК України витребувати у [PERSON] на його користь будинок та земельну ділянку, які знаходяться за адресою: Херсонська область м. Гола Пристань по вул. М.Браги, 25. 01.02.2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] в якому остання просила відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] ніколи не мав правовстановлюючих документів на дане нерухоме майно, його будівництвом не займався, тому будинок не ввійшов до спадкової маси, а відтак права позивача не порушені і він не має права на предявлення таких вимог. За клопотаннями представників сторін судом було витребувано інвентарну справу на житловий будинок, розташований по вул.. М.Браги в м. Гола Пристань, копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], а також досліджено матеріали цивільної справи №2-1585/11 за позовом [PERSON] до Голопристанської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав на підставах викладених в позові та пояснив, що після смерті батька звернувся до нотаріальної контори. За його заявою було заведено спадкову справу та нотаріус йому повідомив, що спадкове майно вже належить йому, а отримати свідоцтва він зможе в будь-який зручний для себе час. В звязку з тим, що оформлення спадкових прав потребує значних витрат на сплату державного мита та інших передбачених законодавством податків, позивач не поспішав отримувати документи. Лише в 2017 році йому стало відомо про належність спірного майна відповідачем, результатом чого стали судові спори. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги на підставах викладених в позовній заяві та наполягав на їхньому задоволенні в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що житловий будинок, в якому вона зараз проживає зі своєю сімєю та бабусею [PERSON] будувався ще її прабабусею [PERSON] Визнання майнових прав на вказаний будинок відбувалося через суд у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спірну нерухомість. Починаючи з 2012 року і до теперішнього часу нею були витрачені значні кошти на ремонтні роботи, проведення водопостачання, встановлення паркану та іншого. Крім цього, протягом майже пятнадцяти років після смерті батька позивача, останньому завжди було відомо про фактичне проживання та використання житлового будинку відповідачами, однак до 2017 року ним не вчинялося жодних дій щодо оспорювання їхніх прав на дане майно. Просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Представник відповідачів [PERSON] також просив відмовити в задоволенні вимог [PERSON], посилаючись на їх необґрунтованість. Зокрема зазначив, що позивачем не доведено належність житлового будинку №25 по вул. М.Браги в м. Гола Пристань покійному [PERSON], а відтак і входження цієї нерухомості до складу спадкового майна. Не надано й доказів того, що його будівництво здійснювалось спадкодавцем, оскільки в період зведення домоволодіння [PERSON] проходив військову службу, а отже фізично не міг цього робити. [PERSON] в судове засідання не зявилась, причини неявки суду не повідомила. Про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином. Заслухавши пояснення позивача, відповідача та їхніх представників, проаналізувавши матеріали даної справи та справи №2-1585/11, спадкової та інвентарної справ, оцінивши доводи сторін та дослідивши надані ними докази, судом були встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів цивільної справи №2-1585/11 судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради депутатів трудящих №255 від 29.05.1963р. [PERSON] було виділено земельну ділянку для індивідуального будівництва жилого будинку по вул. Санаторній №25 в м. Гола Пристань на площі 600 кв.м. за рахунок держфонду землі. 10.07.1963р. між представником виконавчого комітету Голопристанської міської ради та [PERSON] був підписаний договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до пяти включно. А також [PERSON] надано дозвіл на будівництво нового будинку по вул. Санаторна, 25 м. Гола Пристань Херсонської області. Згідно свідоцтва про смерть серії І-КГ № 275208, [PERSON] померла 11.04.1973 року. Згідно матеріалів інвентарної справи, рішенням виконавчого комітету Голопристанської міської ради від 14.11.1973 року №460 [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 600 кв.м. під будівництво житлового будинку розміром 10 на 6 по вул. Санаторній №25 в м. Гола Пристань за рахунок земельної ділянки [PERSON]. Того ж дня був укладений договір про надання [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до пяти включно з наданням дозволу на виконання робіт. Також вбачається, що рішенням від 15.09.1976 р. [PERSON] було продовжено строк на будівництво житлового будинку ще на один рік. Проте, документів, які б містили відомості про закінчення будівництва, введення будинку в експлуатацію, оформлення на нього правовстановлюючих документів та проведення державної реєстрації прав на дане майна на будь-яку особу, матеріали інвентарної справи не містять. Також, судом встановлено, що рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 12.11.2011 року за [PERSON] було визнано право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташованого по вул. М.Браги 25, в м. Гола Пристань Херсонської області. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13.12.2017 року за апеляційною скаргою [PERSON] вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано та відмовлено в задоволенні позову за необґрунтованістю. Проте, в період його чинності [PERSON] уклала договір від 12.06.2012р. за яким домоволодіння за адресою: [PERSON], 25 в м. Гола Пристань подарувала [PERSON]. Таким чином, предметом спору є визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами. У ст. 204 ЦК проголошується презумпція правомірності правочину. Тобто, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вказана норма має імперативний характер та вказує на те, що всі інші треті особи, у тому числі державні органи, не можуть нехтувати правами і обов'язками, що виникли в учасників такого правочину, а відтак не повинні порушувати ці права та не перешкоджати здійсненню їх обов'язків. Однак така презумпція може бути спростована у двох випадках: по-перше, неправомірними мають вважатися такі правочини, які за своїм змістом, формою чи іншими елементами визнаються законом недійсними з моменту їх вчинення (нікчемні правочини); по-друге, вважатимуться неправомірними також ті правочини, недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини). В абзаці 5 п. 5 постанови пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 зазначено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В аналізі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ щодо окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що заперечувати дійсність правочину в судовому порядку вправі одна із сторін договору або інша заінтересована особа. ЦК не містить визначення поняття "заінтересована особа", тобто залишає його оціночним. Тому слід враховувати, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів. У зв'язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). В будь-якому разі судам необхідно враховувати, що коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку залежно від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом. Отже, вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи. Звертаючись до суду, [PERSON] вказував на порушення своїх майнових прав як спадкоємця майно покійного [PERSON], власником якого, внаслідок укладення оспорюваного договору, на теперішній час є [PERSON] Згідно матеріалів спадкової справи, [PERSON] помер 23.08.2004 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КГ № 169833. Відповідно до свідоцтва про народження серії V-КИ №461345, позивач є сином покійного [PERSON] та вчасно звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини внаслідок чого й було заведено спадкову справу № 62/05. Положеннями ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 81, 76 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Таким чином, в даній справі позивач зобовязаний довести суду, що нерухоме майно, яке є предметом оскаржуваного договору належало за життя його батьку та ввійшло до складу спадщини, а відтак даним правочином порушуються його права та інтереси, що й визначає його заінтересованість на предявлення даних вимог. Меж тим, вказаний обовязок [PERSON] не виконаний, оскільки позивачем не надано суду належних доказів того, що житловий будинок №25 по вул. М. Браги в м. Гола Пристань належав померлому [PERSON] Відсутні також будь-які документи, які б підтверджували вказану обставину і в матеріалах інвентарної та спадкової справ. Крім цього, аналізуючи інвентарну справу та інші документи, апеляційний суд Херсонської області в своєму рішенні від 13.12.2017 року зазначив, що жодною зі сторін справи не надано доказів того, хто саме здійснив будівництво на земельній ділянці по вул. М.Браги, 25 в м. Гола Пристань. Будь-яких нових письмових доказів з приводу цих обставин суду в межах даної справи не надавалось. Допитана за клопотанням сторони позивача свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється матірю позивача та колишньою дружиною [PERSON]. Приблизно в 1983-84 роках разом з чоловіком переїхали з іншого місця до м.юГола Пристань та почали проживати в будинку по вул. Санаторна ([PERSON]), 25. На той момент будинок вже був повністю побудований та зі слів свого чоловіка вона довідалася, що це він його збудував. Однак, ані самого процесу будівництва, ані особи яка його здійснювала, а також документів, які б засвідчували майнові права спадкодавця на дану нерухомість свідок не бачила. Окрім цього, суд також враховує дані військового квитка НО № 3643418, згідно якого вбачається, що в період з травня 1973 по липень 1981 року (тобто в період з виділення земельної ділянки і до можливого завершення будівництва) [PERSON] проходив військову службу в різних військових частинах на території колишнього СССР. А згідно військової вимоги на перевезення людей Б-54 №663653, [PERSON] 11 вересня 1981 року відправився зі станції Батумі Грузинської РСР, що підтверджує його проходження військової служби далеко від місця проживання та унеможливлює будівництво ним житлового будинку в м. Гола Пристань. Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках (правова позиція у справі 6-1168цс15). На підставі вищевикладеного, враховуючи недоведеність позивачем тих обставин, які підлягають доказуванню, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення як основної так і похідної позовних вимог. Суд знаходить необґрунтованим та безпідставним посилання позивача на п. 4 Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, який є додатком до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яким передбачено, що до таких документів належать Договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для відбудови і експлуатації будівель, передбачені постановою РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 р. "Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх" (ЗП УРСР, 1944 р., ст. 6), оскільки вказаний документ був лише підставою для реєстрації будинку, однак відомості про таку реєстрацію відсутні. Крім цього, постанова РНК УРСР і ЦК КП(б)У від 10 листопада 1944 р. була скасована згідно Постанови Центрального Комітету Компартії України і Ради Міністрів Української РСР від 11 жовтня 1977 р. N 512, тобто ще до закінчення будівництва спірного будинку. Також, згідно п. 4 Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року N 56, реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Акт про закінчення будівництва та прийняття в експлуатацію в матеріалах інвентарної справи відсутній. З урахуванням зазначеного та

Outcome: dismissed