Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 квітня 2019 року до 05 травня 2020 року в сумі 87617 грн. 74 коп. та моральну шкоду в сумі 50 000 грн. 00 коп. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що Петрівським районним судом Кіровоградської області розглядалась цивільна справа за позовом [PERSON] до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» про визнання звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 05 травня 2020 року Петрівський районний суд Кіровоградської області задовольнив позов позивача до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№ 49)» та допустив негайне виконання рішення в частині поновлення [PERSON] на роботі, а також стягнув з Державної установи «Петрівська виправна колонія № 49» Петрівського району Кіровоградської області на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року. 21.08.2020 року позивачем було отримано повний текст зазначеного рішення суду поштовим відправленням, однак виявилось, що судом не було розглянуто заявлену ним вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Також 26 жовтня 2020 року ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області заяву позивача про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення в зв`язку з тим, що з тексту рішення від 05.05.2020 року вбачається, що в ході судового розгляду справи позивач не надав розрахунок щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а тому суд не розглядав дане питання, так як не може вийти за межі позовних вимог. Внаслідок цього позивач вимушений звернутись до суду з позовною заявою про стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та заподіяної йому моральної шкоди. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку обчислення середньої заробітної плати , затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної платні за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Таким чином відповідач повинен сплатити позивачу заробітну плату за період з 11.04.2019 року по 05.05.2020 року - 266 робочі дні х 329,39 = 87617 грн. 00 коп. Також внаслідок неправомірного звільнення позивача йому було завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, а тому він просить стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 50000 грн. та сплачений судовий збір. Ухвалою від 09 листопада 2020 року Петрівського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження і призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 09 грудня 2020 року Петрівського районного суду Кіровоградської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 09 грудня 2020 року від представника відповідача Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49)» надійшов відзив на позовну заяву з посиланням на те, що рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 05 травня 2020 року, яке набрало законної сили 07 серпня 2020 року, вже виконано в повній мірі. У відповідності до ст.ст.233,235 КЗпП України наказом по установі №239/ос від 11 вересня 2020 року [PERSON] поновлено на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) та внесено зміни до трудової книжки [PERSON] . Також позивачу нараховано та виплачено заробітну плату з 11.09.2020 року. Крім того 22.09.2020 року до установи надійшла постанова відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Кіровоградській області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) від 18.09.2020 року про відкриття виконавчого провадження, винесена при примусовому виконанні виконавчого листа №400/653/194;2/941/24/20 від 11.09.2020 року. ДУ «Петрівська виправна колонія (№49)» 24.09.2020 року було надіслано лист державному виконавцю та підтверджуючі документи, що у відповідності до ст.ст.233,235 КЗпП України наказом по установі №239/ос від 11 вересня 2020 року [PERSON] поновлено на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) та внесено зміни до трудової книжки [PERSON] 25.09.2020 року до установи надійшла постанова від 25.09.2020 року про закінчення виконавчого провадження в зв`язку з наявним фактичним виконанням в повному обсязі рішення до відкриття виконавчого провадження. Крім цього позивач пропустив встановлений законодавством 3-місячний строк звернення для вирішення трудового спору, звернувшись до суду з вказаними позовними вимогами тільки 06.11.2020 року, хоча рішення суду було винесено 05 травня 2020 року, і вже з цього часу позивач знав про порушення своїх прав, а тому просить в задоволенні позову відмовити з цих підстав. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав , викладених у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши документи справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи у їх сукупності та взаємозв`язку і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 05 травня 2020 року Петрівський районний суд Кіровоградської області задовольнив позов [PERSON] до Державної установи «Петрівська виправна колонія (№ 49)» про визнання його звільнення протиправним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Своїм рішенням суд визнав протиправним звільнення [PERSON] з посади інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Петрівська виправна колонія №49» Петрівського району Кіровоградської області за п.1 ст.40 КЗпП України, проведене наказом №31/ос-19 від 10.04.2019 року, вирішив поновити [PERSON] на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) відділу інтендантського та господарського забезпечення Державної установи «Петрівська виправна колонія (№49) Петрівського району Кіровоградської області. Також вказаним рішенням допущено негайне виконання в частині поновлення [PERSON] на роботі, стягнено з Державної установи «Петрівська виправна колонія № 49» Петрівського району Кіровоградської області на користь держави судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп. Зазначене рішення суду набрало законної сили 07 серпня 2020 року. Наказом поДержавній установі «Петрівська виправна колонія (№49)» №239/ос від 11 вересня 2020 року [PERSON] поновлено на посаді інженера (з організації комунально-побутового та інтендантського забезпечення) та внесено зміни до трудової книжки [PERSON] . Однак виявилось, що судом не було розглянуто заявлену вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 26 жовтня 2020 року ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області заяву позивача про ухвалення додаткового рішення залишено без задоволення в зв`язку з тим, що з тексту рішення від 05.05.2020 року вбачається, що в ході судового розгляду справи позивач не надав розрахунок щодо виплати йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу, тому суд не розглядав дане питання, так як не може вийти за межі позовних вимог. Відповідно до ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений па попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 5 р. IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.95 № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної платні за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При визначенні середньоденної зарплати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за весь час затримки виплати зарплати, яка обчислюється шляхом множення середньоденної зарплати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці, згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановлених за дотримання вимог законодавства. Так, згідно довідки наданої Державною установою «Петрівська виправна колонія (№ 49)», [PERSON] отримав заробітну плату за останні два місяці, що передували звільненню: лютий 2019 року- 6911 грн. 84 коп. за 20 робочих днів, березень 2019 року - 6263грн. 86 коп. за 20 робочих днів. Тобто в середньому відпрацьовано 20 робочих днів в місяць (20 + 20 : 2). Середньоденна заробітна плата становить 329 грн. 39 коп. з розрахунку : 6911,84 гривень + 6263,86 гривень = 13175.57 гривень : 2 : 20. Таким чином відповідач повинен сплатити позивачу заробітну плату за період з 11.04.2019 року по 05.05.2020 року -266 робочі дні х 329,39 = 87617 грн.74 коп. Зазначена сума визначена без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів. Вказані положення відповідають п.6 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", відповідно до якого, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Подібні приписи зазначені в п.3 Порядку № 100 від 08.02.1995 року, а саме усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Таким чином, суду необхідно наголосити, що роботодавець зобов`язаний при виконанні судового рішення утримати податки та інші обов`язкові платежі з нарахованих фізичній особі сум. Натомість, суд у випадку задоволення позовних вимог, у резолютивній частині рішення зазначає суми до стягнення без утримання податків та інших обов`язкових платежів. Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", зобов`язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов`язкові платежі. Отже, вимоги позивача про стягнення з Державної установи «Петрівська виправна колонія (№ 49)» середнього заробітку за час вимушеного прогулу у вказаній сумі є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача стосовно відшкодування йому моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до положення статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.13 Постанови № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в спорах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з ч.3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що внаслідок неправомірного звільнення позивача останньому було завдано моральних страждань, які виразились у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вимагали від нього в подальшому додаткових зусиль для організації свого життя, а тому суд приходить до висновку стягнути з відповідача на користь позивача завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. Щодо пропуску позивачем строку звернення до суду слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. За змістом частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесульних рішень. Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати - це виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Трудовий договір повинен укладатись, як правило, у письмовій формі (частина перша статті 24 КЗпП України) або оформлюватись наказом чи розпорядженням роботодавця (частина третя статті 24 КЗпП України). Припинення, розірвання трудового договору пов`язано зі звільненням працівника. З огляду на зазначене, якщо працівник був незаконно звільнений, трудовий договір з ним був незаконно припинений роботодавцем в односторонньому порядку. Виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника полягає у відновленні трудового договору, який раніше існував і був незаконно припинений роботодавцем. До моменту фактичного виконання роботодавцем рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника трудові правовідносини, які існували до порушення з боку роботодавця, не виникають. У зв`язку з цим, виплати, які мають бути здійснені роботодавцем на користь незаконно звільненого працівника, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу або різниця у заробітку за час виконання нежчеоплачуваної роботи, не можуть вважатись заробітною платою та не витікають із трудового договору як підстави для виплат. Ці виплати не можуть кваліфікуватись як плата за виконану роботу. Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди внаслідок неправомірного звільнення за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди внаслідок неправомірного звільнення не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, а отже строк пред`явлення до суду вказаних позовних вимог обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-301гс18). Аналогічні висновки, викладено Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 (провадження № 61-25545сво18). Враховуючи викладене, суд вважає безпідставною заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності до позовних вимог, оскільки рішення суду про визнання звільнення позивача протиправним та поновлення на роботі хоча і було винесено 05 травня 2020 року, але набрало законної сили 07 серпня 2020 року, тобто з цього моменту позивач дізнався про порушення своїх прав, а тому звернувся до суду з вказаним позовом 06.11.2020 року в межах 3-місячного строку звернення для вирішення трудового спору. Крім того, з відповідача на користь позивача в порядку ст.141ЦПК України підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати по справі, які складаються із судового збору, сплаченого позивачем в сумі 1376 грн.18 коп. За таких обставин, враховуючи категорію справи, ціну позову, часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 840,80 грн. судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді. Крім того, в силу статті 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми платежу, не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial