Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], належав до суспільної групи - колгоспний двір, членами якого були: [PERSON], голова двору (їх позивачів чоловік та батько), а також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Вважають, що спірний будинок належав [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на праві спільної сумісної власності, тобто по 1/7 ідеальній частині кожному. Вказують, що [INFO]. помер [PERSON] За життя спадкодавець [PERSON] своїм майном, в тому числі 1/7 частиною спірного будинковолодіння, на яку такий мав право як член колгоспного двору, не розпорядився. Спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], прийняли спадкоємці першої черги спадкування за законом, зокрема його дружина та діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у відповідності до вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року та кожен із спадкоємців успадкував по 1/63 частині спадкового майна (1/7:9). Зазначають, що з метою оформлення своїх спадкових справ зверталися до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубари О.С., однак така відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами через відсутність належних правовстановлюючих документів на таке. З огляду на наведені обставини, просять суд ухвалити рішення, яким визнати за ними право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], а саме: за ними, позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] - право власності на 10/63 ідеальних частин за кожним (1/7 частина, що належала кожному з них як члену колгоспного двору + 1/63 частина - яку кожен успадкував в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON].), а за ними, позивачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - право власності на 1/63 ідеальну частину такого за кожним - в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, однак кожен з них подав на адресу суду письмові заяви, в яких зазначили, що позовні вимоги підтримують та просять слухати справу у їх відсутності. Представник відповідача - Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності та проти позову не заперечує. Третя особа - Приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубара Олександра Степанівна в судове засідання не з'явилася, проте подала копії сторінок спадкової справи за №2/2018, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO]., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53884454 від 31.10.2018р., та просила справу слухати у її відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був [PERSON], а членами такого, як вважає суд: його ([PERSON].) дружина - [PERSON] та його ([PERSON].) діти - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивачі по справі, що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Ганьковичі Мишлятицької сільської ради Мостиського району. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], тобто кожен на 1/7 частину будинковолодіння по [ADDRESS]. [INFO] року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7, спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК України 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина (чоловік) і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] помер [INFO]., відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК України в редакції 1963 року. До складу даної спадщини входить право власності на 1/7 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], що належав спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом даної спадщини були дружина та діти спадкодавця [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Матеріалами справи, зокрема спадковою справою за №2/2018, заведеною після смерті [PERSON], який помер [INFO]., інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53884454 від 31.10.2018р. підтверджено, що спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном не розпорядився; спадщину, яка відкрилася після смерті спадкодавця [PERSON] прийняли його дружина та діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; на час смерті спадкодавця [PERSON] позивачі постійно проживали разом з ним за адресою: [ADDRESS], а після його смерті вступили в управління його спадковим майном, тобто в силу ст.549 ЦК України в редакції 1963 року кожен з позивачів прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що належало спадкодавцеві. При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Кубарою О.С. позивачам було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно - на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім'я спадкодавця [PERSON] Нотаріус роз'яснила позивачам можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об'єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Таким чином, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивачі не можуть в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв'язку із чим звернулися до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи за №2/2018, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO].; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №53884454 від 31.10.2018р.; довідками виконавчого комітету Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області від 27.12.2017 року за №№1604-1606, від 12.01.2018р. за №28; копіями паспортів та свідоцтв про народження позивачів; копією технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS]; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачами права власності на спірне майно: за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - права власності на 10/63 ідеальних частин будинковолодіння (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) по [ADDRESS] за кожним (1/7 частина, що належала кожному з них як члену колгоспного двору + 1/63 частина - яку кожен успадкував в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON].); за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - право власності на 1/63 ідеальну частину такого за кожним (в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON].).

Outcome: approved