Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до Новоайдарського районного суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме постійного проживання на території України, заінтересована особа Управління Державної міграційної служби України в Луганській області. Зазначивши, що народився [INFO] в селі Агамалоги, Ісмаіловського району, Азербайджан, де мешкав до 1983 року. У 1983 році був призваний до збройних сил СССР, та проходив службу в с. Трьохізбінка Слав'яносербського району Луганської області. Після проходження служби у збройних силах СССР, у 1985 році переїхав на постійне місце проживання до м.\~Сніжне,\~Донецької області. Сніжнянським РС ГУ ДМС 25.09.1998 року отримав паспорт громадянина України Серії [NUMBER], але після початку проведення АТО у 2014 році був змушений поспіхом виїхати з свого постійного місця мешкання, в результаті чого втратив свій паспорт громадянина України. З 2014 року постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] 18 листопада 2014 року звернувся до Новоайдарського РС УДМС з заявою про втрату паспорту Громадянина України та 29 листопада 2014 року отримав паспорт громадянина України. 16 грудня 2014 року отримав закордонний паспорт Серії [NUMBER]. 11.08.2016 року був складений висновок № 199/2016 за результатам службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадянина України [PERSON], відповідно до якого, паспорт підлягав знищенню у зв'язку зі порушеннями, які допу щені були не ним, а працівниками Новоайдарського РС УДМС. На теперішній час, у зв'язку з допущеними помилками працівник Новоайдарського РС УДМС, та проведеннями бойових дій на частинах території України, він був позбавлений паспорта тобто втратив громадянство України, яке гарантовано Конституцією України та вже більше двох років мешкає без паспорта громадянина України. Заявник у судовому засіданні підтримав вимоги своєї заяви та просив її задовольнити, встановити факт постійного проживання на території України з 1983 року по теперішній час, в тому числі проживання на території України, колишнього СРСР до 24 серпня 1991 року. Представник заінтересованої особи, Євдокимова Л.І. у судовому засіданні просила в задоволенні заяви відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в сілі Агамалоги, Ісмаіловського району, Азербайджан, де мешкав до 1983 року. З 2014 року постійно мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14). 18 листопада 2014 року звернувся до Новоайдарського РС УДМС з заявою про втрату паспорта Громадянина України, та 29 листопада 2014 року отримав паспорт громадянина України (а.с. 5). 16 грудня 2014 року отримав закордонний паспорт Серії [NUMBER] (а.с. 6). 11.08.2016 року був складений висновок № 199/2016 за результатам службового розслідування щодо підстав оформлення паспорта громадяни України [PERSON], відповідно до якого, паспорт підлягав знищенню у зв'зку зі порушеннями, які допущені були не ним, а працівниками Новоайдарського РС УДМС (а.с. 9-10). Відповідно до ст. 293 ч. 1 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно ст. 293 ч. 2 п. 5 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" N 5 від 31.03.95 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз'яснено, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017 р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017 р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.91 року, та 13.11,1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України " Про громадянство України" (13 листопада 1991 року)проживали на Україні і не були громадянами інших держав. Про належність до громадянства України таких осіб може свідчити наявність у паспортах громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України "Про громадянство України", безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах". Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215. Пунктом 7 вказаного Порядку визначено, що громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР (далі Порядок) відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Судом встановлено, що [PERSON] не надано жодного документу, що підтверджує факт постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року (копію домової книги зі штампом реєстрації на території України, копію паспорта громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року з внесенням напису органами внутрішніх справ України "громадянин України", копію трудової книги або довідки з місць роботи в Україні, довідки з місця навчання дітей тощо). Суд також звертає увагу, що заявником не надано жодного документу, який підтвердив факт проходження служби в 1983 році в с. Трьохізбенка Слов'яносербського району Луганської області, наприклад копію військового квитка. Таким чином весь час з 1983 року заявник десь проживав, працював, лікувався, тобто будь-які документи, що підтверджують зазначені факти повинні були б бути, але заявник жодного документу суду не надав. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявником [PERSON] не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження факту його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, а тим більше з 1983 року по теперішній час так як в наданій копії картки реєстрації особи не зазначено взагалі відомості в графі 8 «коли і звідки прибув». Тому вона не підтверджує факт постійного проживання [PERSON] Окрім цього надані копії документів, а саме: екзаменаційна картка водія, картка платника податків, листи Новоайдарського РВ УДМС у Луганській області, лист ДМС датовані 2014 - 2017 роками та таким чином вони не підтверджують факт постійного проживання заявника на території України з 1983 року. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у судовому засіданні не знайшов підтвердження той факт, що заявник [PERSON], [INFO] постійно проживав на території України з 1983 року по теперішній час, в тому числі проживав на території України, колишнього СРСР до 24 серпня 1991 року, а тому у задоволенні його заяви про встановлення факту слід відмовити.

Outcome: dismissed