Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю монтажно-налагоджуване підприємство «Ремавтоматика» про зобов'язання здійснити певні дії, стягнення коштів та моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначив, що з 23 листопада 2015 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював охоронцем адміністративного приміщення. 10 лютого 2016 року звернувся до свого роботодавця із заявою про звільнення за власним бажанням, тому як його стан здоров'я погіршився та він не мав можливості продовжувати виконувати покладені на нього обов'язки, але був звільнений 05 лютого 2016 року за ч.4 ст.40 КЗпП України. Зазначив, що 04 лютого 2016 року він був на роботі та змінився зі зміни 05 лютого 2016 року вранці. У зв'язку з тим, що його було звільнено за п.4 ст.40 КЗпП України він вважає, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало його подальшому працевлаштуванню. відсутність можливості працевлаштування в іншому місті поставило [PERSON] в складне матеріальне становище, у зв'язку з тим, що він є інвалідом та потребує постійного медичного лікування, а відсутність достатніх грошових коштів на придбання ліків призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя, що призвело до погіршення стану здоров'я. З урахуванням уточнень до позовних вимог просить суд зобов'язати ТОВ МНП "Ремавтоматика" змінити формулювання підстав розірвання трудового договору між ним та відповідачем від 05 лютого 2016 року на фактичний день звільнення 11 лютого 2016 року за власним бажанням [PERSON], згідно до ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ МНП "Ремавтомтика" на користь [PERSON] грошову компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку з 05 лютого 2016 року по 09 березня 2016 року в сумі 1111,45 грн.; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав свої позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просив суд зобов'язати ТОВ МНП "Ремавтоматика" змінити формулювання підстав розірвання трудового договору між ним та відповідачем від 05 лютого 2016 року на фактичний день звільнення 11 лютого 2016 року за власним бажанням [PERSON], згідно до ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ МНП "Ремавтомтика" на користь [PERSON] грошову компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку з 05 лютого 2016 року по 09 березня 2016 року в сумі 1111,45 грн.; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав в повному обсязі, посилався на обставини викладені в позові, просив суд зобов'язати ТОВ МНП "Ремавтоматика" змінити формулювання підстав розірвання трудового договору між ним та відповідачем від 05 лютого 2016 року на фактичний день звільнення 11 лютого 2016 року за власним бажанням [PERSON], згідно до ст.38 КЗпП України; стягнути з ТОВ МНП "Ремавтомтика" на користь [PERSON] грошову компенсацію за час вимушеного прогулу в розмірі середньомісячного заробітку з 05 лютого 2016 року по 09 березня 2016 року в сумі 1111,45 грн.; стягнути з відповідача на його користь грошову компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 3 000 грн. В судовому засіданні представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю монтажно-налагоджуване підприємство «Ремавтоматика» Ковальова В.В. вимоги позивача не визнала, вважає, що відсутні підстави для задоволення позову та посилалась на обставини викладені в запереченнях на позов. Зазначила суду, що звільнення позивача відбувалося з дотримання норм КЗпП України, а тому підстав для зміни формулювання та стягнення будь-яких коштів відсутні. В судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач працював на підприємстві ТОВ МНП "Ремавтоматика" з 23 листопада 2015 року, графік роботи з понеділка по п'ятницю з 8.00 год. до 17.00 год. 08 лютого 2016 року було проведено збори охоронників підприємства та після зборів [PERSON] покинув територію підприємства та був відсутній 08.02.2016 року до кінця робочого дня, 09.02.2016 року також був відсутній на робочому місця. 10.02.2016 року позивач прийшов на роботу о 09.30 год. та причину своєї відсутності пояснив, що його дружина себе погано почувала та він возив її до лікаря та написав заяву про звільнення за ст.38 КЗпП України за власним бажанням, за станом здоров'я. 11 лютого 2016 року були проведені збори профспілкового комітету, на які позивач був присутній. Профспілковий комітет надав згоду на звільнення [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з прогулами. В судовому засіданні в якості свідка директор [PERSON] суду пояснив, що він є директором ТОВ МНП "Ремавтоматика", де позивач працював охоронцем. Зазначив, що дійсно позивач був відсутній на робочому місці 8,9 числа лютого 2016 року по невідомим причинам. Працівники відділу кадрів дзвонили до позивача в цей час, щоб дізнатися з яких причин позивач відсутній, але телефон позивача був вимкнений. Вислухавши позивача, представників сторін, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] наказом від 20 листопада 2015 року № 377-к був прийнятий на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю монтажно-налагоджуване підприємство «Ремавтоматика», охоронником адміністративного приміщення з 23 листопада 2015 року з посадовим окладом згідно штатного розпису на 2015 рік та зі строком випробування один місяць. Також встановлено, що 08 лютого 2016 року на підприємстві відповідача відбулися збори охоронників підприємства, після яких позивач покинув територію підприємства та залишив своє місця роботи без поважних причин та був відсутній протягом всього дня на робочому місці 09 лютого 2016 року, про що були складені акти. Позивач у судовому засіданні посилався на те, що він 10 лютого 2016 року надав свою письмову заяву з проханням звільнити його за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, зазначивши причину звільнення - поганий стан здоров'я. Згідно до ст.232 КЗПП, безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (п.4 ст.40 КЗпП України). Відповідно до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 лютого 1992 року №9 у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за п.3,4,7,8 ст.40 і п.1 ст.41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені ст.ст.148-149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок і попередня робота працівника. Статтею 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України) не підтверджуються або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Як встановлено в судовому засіданні позивач з'явився на робоче місце 10 лютого 2016 року, пояснивши відсутність на робочому місці сімейні обставини - хвороба дружини та звернувся до відповідача з письмовою заявою про звільнення з роботи власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, однак отримав відмову відповідача про звільнення з цих підстав. Втім, 11 лютого 2016 року відбулися збори профспілкового комітету Товариства з обмеженою відповідальністю монтажно-налагоджуване підприємство «Ремавтоматика» щодо розгляду факту прогулу вчиненого охоронником адміністративного приміщення [PERSON] та було вирішено звільнити [PERSON] за п.4 ст.40 КЗпП України. На підставі чого 11 лютого 2016 року було винесено наказ № 53-к про звільнення [PERSON] з 05 лютого 2016 року, у зв'язку з прогулом без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до вимог ч.ч.1,6 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається (ч.2 ст.22 КЗпП України). Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч.1 ст.38 КЗпП України). З огляду на викладене, ст.38 КЗпП України зобов'язує власника звільнити працівника в строки, про які працівник просить, також за наявності інших поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Відповідно до вимог ст.149 КЗпП України, до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Окрім цього, відповідно до вимог ст.147 КЗпП України, за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Так, представником відповідача в судовому засіданні не доведено, чому до позивача, який є інвалідом третьої групи, було застосоване саме такий вид стягнення як звільнення, а не догана, а також відповідачем не враховані причини відсутності на робочому місця. Відповідно до вимог ч.3 ст.235 КЗпП України, у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Частиною третьою ст.10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Так, в судовому засіданні позивачем не доведено, що неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню позивача, а тому вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Беручи до уваги положення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами, відповідно до якого розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідачів та інших обставин, зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі і наслідків, що наступили. Так, суд, враховуючи, що діями відповідача щодо неправильного формулювання причини звільнення в трудовій книжці поставило позивача [PERSON] в складне матеріальне становище, у зв'язку з тим, що він є інвалідом та потребує постійного медичного лікування, а відсутність достатніх грошових коштів на придбання ліків призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації його життя, та враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає, що моральна шкода заподіяна позивачу буде відповідати стягнення на користь позивача з відповідача в сумі 300 грн. Так, при звернені позивача до суду його було звільнено від сплати судового збору та враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене та

Outcome: partial