Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

У липні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 12.04.2013 року [PERSON] здійснено Пропозицію (оферту) № 001-28038-120413 ПАТ «Дельта Банк» на умовах, визначених в цій Пропозиції та відповідно до Правил послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затверджених рішенням Ради Директорів Банку 18 липня 2012 р. протоколом № 392 і Тарифів Банку, які є невід'ємною частиною Пропозиції, укласти [PERSON]Договір (про надання кредиту на купівлю Товару (послуг) та прийняття цього Товару в заставу Банку), в рамках якого: на придбання Товарів (послуг), визначених у Частині 5 Пропозиції, у суб'єкта господарювання, зазначеного в Частині 3 Пропозиції; на оплату комісії Банку за надання кредиту, визначеної у п. 2.6.Частини 2 цієї Пропозиції; 20березня 2013 року, згідно протоколу №14 рішенням Ради директорів AT «Дельта банк» затверджені Правила банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк». Через 30 календарних днів з оприлюднення цих Правил на Офіційному сайті Банку/ сайті Delta Premier нижче документи будуть викладені в новій редакції, а саме - в редакції таких Правил банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта переходом до Клієнтів та Банку усіх прав та обов'язків, що виникли відповідно вищезазначених у ньому пункті документів, в їх редакції за такими Правилами відповідно до виду обраних банківських послуг: -правила надання банківських послуг фізичним особам за поточними paxунками використанням платіжної картки у національній та іноземній валюті, затвердженні рішенням Ради Директорів AT «Дельта Банк» від «27» жовтня 2010р. (протоколом № 294); -пропозиція AT «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне б; обслуговування фізичних осіб - клієнтів Delta Premier, затверджена рішенням Директорів AT «Дельта Банк» від «11» липня 2012р. (протокол № 390); - Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені і Ради Директорів AT «Дельта Банк» від «18» липня 2012р. (протокол № 392); -пропозиція АТ «Дельта Банк» на укладання Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, затверджена рішенням Ради Директорів АТ «Дельта Банк» від «22» серпня 2012р. (протокол № 398). Таким чином, Правила надання банківських послуг при здійсненні кредитування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», затверджені рішенням Ради Директорів АТ «Дельта Банк» від «18» липня 2012р. (протокол № 392), які є невід'ємною частиною Пропозиції, втратили чинність і, в подальшому, невід'ємною частиною Пропозиції є Правила банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк» від 20.03.2013р. Відповідно до частини 4 п.1. Кредитний Договір (надалі - Договір) складається із Заяви-Пропозиції (надалі - Заява), Правил банківського обслуговування фізичних осіб у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", затверджених рішенням Ради Директорів Банку від 20 березня 2013 р. протокол №14 (надалі - Правила) і Тарифів Банку, а також Додатку до Заяви. Відповідно до частини 4 п.1.1. в рамках Договору Позичальнику надано споживчий кредит на придбання товарів у суб'єкта господарювання (відповідно до умов зазначених в Частині З Заяви), оплату разової комісії у розмірі та на умовах, визначених умовами ч. 2 Пропозиції. Згідно з п.2.1. частини 2 сума кредиту становить 6678,21 грн; участь власними коштами 600грн; 6663,21грн. - сума на придбання Товару; 15грн - сплата комісії за надання довідки про відсутність заборгованості за умовами п. 2.9 Частини 2. Поряд з цим п.2.3. частини 2 строк кредиту становить 12 місяців. Розмір % ставки, яка є фіксованою, - 0,01% річних (п. 2.4 Частини 2 Пропозиції). Розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості: перші 6 місяців - 0.00%; починаючи з 7-го місяця - 1,40% щомісячно (п.2.5 Частини 2 Пропозиції). Відповідно до п. 2.1 Частини 4 момент прийняття (акцепту) Банком пропозиції щодо укладення Договору, а отже, моментом укладання Договору на умовах, описаних вище в цій Пропозиції та Правилах, вважатиметься: - дата підписання Банком цієї Пропозиції та скріплення її печаткою, або момент вчинення Банком фактичних дій щодо перерахування суми кредиту на поточний рахунок Підприємства, який вказаний у п.3.3. Частини 3 Пропозиції, з метою оплати Товару. Вказані дії є юридично значимими для Позичальника та Банку та є підтвердженням (доказом) укладення Договору на умовах, визначених у цій Пропозиції та Правилах. Тобто, Заява набрала законної сили та вважається укладеною. Позивач вважає, що при укладанні вищевказаного Кредитного договору порушені його права, зокрема, як споживача, згідно з нормами ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про банки і банківську діяльність", ЗУ"Про третейські суди", ЗУ "Про захист персональних даних". Позивач зазначає, що при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його поправа, як споживача. Не дотримання та не виконання відповідачем вказаних вимог законодавства, на думку позивача, є підставою згідно ст. 215 ЦК України для визнання даного кредитного договору недійсним. В судове засідання позивач не з'явилася, надіслала клопотання прро судовий розгляд без її участі. Представник відповідача в судове засідання надіслав письмові заперечення, які долучені до матеріалів справи. Просив суд ухвалити рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляд) цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. 12 квітня 2013 року було укладено договір кредиту № 001-28038-120413, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 6678.21 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом 0.01% річних, строком на 12 місяців. З матеріалів договору вбачається, що останній підписаний сторонами, про що позивачем не заперечується. Відповідно до ч. 2 ст. 638 ЦК України, договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір(оферти) і прийняття пропозиції(акцепту) другою стороною. Виходячи з доказів наявних у справі, зазначеної норми закону, доданих до позовної заяви матеріалів - копії пропозиції(оферти) позивача, та враховуючи, що прийняття Банком зазначеної Пропозиції (оферти) [PERSON] шляхом відкриття останній кредитного рахунку, користування яким, позивач не заперечує, є свідченням укладення між сторонами спору кредитного договору. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. З матеріалів Пропозиції вбачається, що позивач погодила умови про те, що всі інші умови її взаємовідносин з Банком з приводу отримання кредитного продукту зазначеного у Пропозиції визначені в Правилах та Тарифах Банку. Крім того, з тексту Пропозиції вбачається, що до підписання позивачем пропозиції(оферти) остання була ознайомлена в письмовій з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до Законів України і в той же час сторони погодили між собою що невідємною і складовою частинами Пропозиції є Правила і Тарифи\~ Банку. Таким чином, суд вважає, що підписанням зазначеної Пропозиції(оферти) [PERSON], як клієнт банку підтвердила, що вона отримала від банку інформацію визначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку цінних паперів». Позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що вона не отримала від представників відповідача інформацію, щодо діяльності фінансової установи, перелік послуг, цін/тарифи фінансових послуг, тощо. Також судом не береться до уваги твердження позивача про неможливість внесення змін, доповнень таке інше, до Пропозиції про укладення договору(оферти), оскільки відсутність вільного волевиявлення сторін під час підписання зазначеної пропозиції судом встановлено не було і доказів на підтвердження таких обставин позивачем суду не надавалося. Суд не бере до уваги посилання позивача що їй, як споживачу послуги не було надано усієї необхідної інформації, оскільки це спростовується наявністю її особистого підпису в матеріалах оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України). Приписами частини 1 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» імперативно закріплено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Частиною 4 статті 11 цього ж Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Невідповідність договору споживчого кредиту вимогам закону в момент його укладення тягне за собою недійсність такого договору або окремих його положень відповідно до статті 215 ЦК України. Позивач посилається на недотримання банком вимог Закону України «Про зхист прав споживачів» щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача в письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема, мету для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; строк на який кредит може бути одержаний; варіанти повергнення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. У ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що відносини банку з клієнтами регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно з вимогами частин 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Саме по собі оспорювання позивачем дій позивача по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами та вказівка на невірність нарахування розміру заборгованості, без надання будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, судом не береться до уваги і відповідно не може бути правовою підставою для задоволення вимог позову в частині визнання договору недійсним. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача з посиланням на норми статті 215 Цивільного кодексу України. В той же час суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 Цивільного кодексу України, визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З врахуванням зазначених норм Цивільного кодексу України та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач самостійно, на власний розсуд, вільно і на умовах, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства уклала з відповідачем на обумовлених і погоджених ними умовах договір кредиту, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є такими, які не ґрунтуються на вимогах Закону. Крім того, в разі незгоди з умовами кредитного договору [PERSON] мала можливість скористатись своїм правом, визначеним ч. 6ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якого споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Разом з тим, таким правом позивач не скористалася. Також позивач посилається на порушення банком ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та несправедливість положень кредитного договору, які містять умови про зміну витрат, зокрема плати за кредитну заборгованість. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 цього Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Заявляючи вимоги про визнання недійсним кредитного договору № GP-4437101 від 12.04.2013 року [PERSON] не довела того, що умови цього договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, завдають шкоди споживачеві, а також того, що договір було укладено з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману є нечесною підприємницькою практикою. Нечесна підприємницька практика забороняється. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, оскільки такі суперечать доказам дослідженим в судовому засіданні та не ґрунтуються на матеріалах справи, ретельно досліджених судом в ході слухання справи по суті. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов категоричного висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю, вважаючи такі необґрунтованими та не доведеними перед судом. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed