Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

позивач та її представник уточнили свої вимоги та просять суд постановити рішення, згідно якого щомісячно стягувати з [PERSON], [INFO], уродженця с. Стави Кагарлицького району Київської області, аліменти на її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO], та [PERSON], [INFO] у твердій грошовій сумі, у розмірі 1500 гривень, починаючи з дня подання заяви до повноліття кожного з дітей, стягнути із [PERSON], [INFO], уродженця с. Стави Кагарлицького району Київської області, на її користь додаткові витрати на обстеження дитини [PERSON], [INFO], у сумі 1 660 грн, 00 копійки, стягнути з [PERSON], [INFO], уродженця с. Стави Кагарлицького району Київської області, на її користь додаткові витрати у сумі 1 364 грн., а саме: благодійна допомога у ДНЗ «Зірочка» у сумі 350,00 грн. та благодійна допомога на ремонт класу, в якому навчається [PERSON] у сумі 500,00 грн. та на посібники для навчання і потреби класу у сумі 514,00 грн., стягнути із [PERSON], [INFO], уродженця с. Стави Кагарлицького району Київської області, на її користь витрати на правову допомогу у розмірі 384 грн., від сплати судового збору її звільнити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», поклавши судові витрати на відповідача, посилаючись на те, що 19 квітня 2008 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований відділом РАЦСу Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 34. Від спільного шлюбу мають неповнолітніх дітей, синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] які проживають з нею та перебувають на її утриманні. В даний час їхній шлюб з відповідачем не розірваний, про те вона з відповідачем подружніх стосунків не підтримує, спільного господарства та сімейного бюджету з ним не веде, проживають окремо одне від одного. Відповідач в даний час участі у вихованні дітей, які знаходяться на її повному утриманні, не приймає, матеріальної допомоги їм не надає і їй самій приходиться їх утримувати, незважаючи на те, що середній розмір її заробітної плати на місяць становить мінімальну суму. Діти мають ряд хронічних захворювань, які вказані у медичних висновках, хворіють та потребують постійного медичного та санаторно-курортного лікування, на що необхідні додаткові грошові витрати. Відповідно до ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Відповідач працездатний, офіційно не працює на протязі близько семи років, про те підробітках та отримує грошову винагороду, аліментними зобов'язаннями не обтяжений, на своєму утриманні інших дітей, непрацездатних батьків чи других осіб, не має, а тому вона вважає, що може надавати допомогу на дітей. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно частини 2 ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі, а згідно частини 3 за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На даний момент, її діти, а саме: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебувають на повному її утриманні, про що є довідка виконкому Ставівської сільської ради Кагарлицького району Київської області. На утримання її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], потрібно не менше 1500 гривень, внаслідок того, що вона повинна витрачати щомісячно грошові кошти на наступне: на ліки - 300 гривень, на дитячий садочок та школу - 100 гривень (на ремонти, іграшки, миючи засоби у дитячому садку), на їжу - 600 гривень, на одяг, взуття - 500 гривень щомісячно. Відповідач добровільно допомоги на утримання дітей не надає, грошових коштів від нього вона не отримує, участі у додаткових витратах, викликаних частими хворобами дітей він не приймає. Крім того, відповідач постійно приховує дійсний розмір своїх доходів, оскільки працює будівельником на приватному будівництві, і заробітки там має непогані. Діти мають слабке здоров'я, один з хлопчиків [PERSON], часто хворіє, та навіть перебуває на диспансерному обліку у Київській обласній клінічній лікарні, з діагнозом: систолічний шум у серці, крило видні лопатки, плоскостопі є, порушення осанки. Згідно із копіями платіжних документів - чеків на оплату обстеження, витрати на встановлення діагнозу [PERSON], склали 1 660 гривень 00 копійки. Згідно із вимогами 1 ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язаний брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Згідно із вимогами. 1 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий доход, а також за інших обставин, що мають істотне значення, суд, за заявою платника або одержувача, може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначених за рішенням суду, може бути згодом зменшений або збільшений за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. З наведених норм чинного законодавства України про особисті немайнові і майнові права та обов'язки батьків і дітей, випливає наступне. Відповідач зобов'язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначену судом, нести додаткові витрати на утримання дитини. З наведених норм чинного законодавства України про особисті немайнові і майнові права та обов'язки батьків і дітей, випливає наступне. Відповідач зобов'язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття шляхом сплати аліментів на її утримання у розмірі, визначеному судом, нести додаткові витрати на утримання дитини, у зв'язку з її хворобою. Дитина хворіє на хронічне захворювання, перебуває на диспансерному клінічному обліку, а тому потребує постійних витрат на лікування. Відповідач жодної участі у додаткових витратах на лікування дитини, які несе вона, не бере. З цих підстав вважає за можливе задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача грошових коштів на відшкодування понесених нею додаткових витрат на лікування неповнолітньої дитини. Відповідач та його представник уточнені позовні вимоги позивача визнав частково, обґрунтовуючи їх наступним. Як встановлено судом, подружжя [PERSON] та [PERSON] проживали спільно, вели спільне домашнє господарство та були пов'язані спільним побутом з моменту реєстрації їхнього шлюбу 19 квітня 2008 року до 26 серпня 2014 року. Під час спільного проживання у сім'ї народились діти [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), які також проживали спільно з обома батьками за адресою: [ADDRESS]. Як підтверджено свідками, він, [PERSON], протягом всього часу спільного проживання сім'ї належним чином виконував свій обов'язок дбати про матеріальне забезпечення сім'ї, в тому числі належним чином виконував свій обов'язок щодо утримання дитини до досягнення нею повноліття. І хоч він протягом цього часу офіційно не був працевлаштований, проте він постійно приймав участь у догляді за дітьми та займався веденням домашнього господарства (в тому числі веде натуральне домашнє господарство), а також, за можливості, підробляє будівельником на приватних будівництвах, що в середньому дає заробіток близько 1000 грн. на місяць. Всі зароблені ним кошти та вирощені продукти харчування він спрямовує на потреби сім'ї, що підтверджується також тим фактом, що всі побутові потреби дітей забезпечені у повному обсязі. Проте, 26 серпня 2014 року його дружина - [PERSON], через особистий конфлікт, що виник між ними, переїхала проживати до своєї матері за адресою [ADDRESS] та забрала із собою їхніх дітей, при цьому старшого сина [PERSON] забрала насильно, проти його волі. Слід зазначити, що до цього часу ні він, ні його дружина не подавали позову про розірвання шлюбу, питання щодо місця проживання дітей також не вирішувалось у судовому порядку. Особисто він вважає, що ними ще не втрачена можливість збереження сім'ї, проте дружина категорично відмовляється спілкуватись на цю тему. На його переконання, саме з причин особистісного конфлікту, що мав місце 26 серпня 2014 року, та під впливом негативних емоцій з цього приводу, його дружина - [PERSON], і подала дійсний позов про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Підтвердженням цього висновку є факт подання позову одразу ж після конфлікту - 03 вересня 2014 року, та відсутність об'єктивних причин для цього. Проте, подання такого позову є законним правом позивачки, і він з повагою відноситься до такого рішення позивачки. З приводу позовних вимог, викладених в уточненнях позовних вимог від 26.09.2014 зазначає наступне. Щодо позовної вимоги про щомісячне стягнення з нього аліментів на користь позивачки на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1500 гривень, він частково визнає цю позовну вимогу у розмірі 700 грн., в іншій частині цю позовну вимогу просить відхилити, зважаючи на наступне. Відповідно до статті 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд також має враховувати матеріальне становище платника аліментів та інші обставини, що мають істотне значення. Так як він на даний час не працевлаштований, та не має іншого стабільного доходу у грошовій формі, задоволення позовних вимог у повному обсязі по-перше призведе до неможливості виконання ним цього рішення з об'єктивних причин, по-друге призведе до значного погіршення його власного фінансового становища, що в подальшому може завдати шкоди його правам та інтересам. Крім цього, істотне значення для вирішення цієї справи має той факт, що в період сумісного проживання однією сім'єю його вклад у матеріальне забезпечення сім'ї вносився переважно у натуральній формі, а саме: у його діях по догляду та піклуванням за дітьми та у веденні домашнього господарства, в тому числі натурального домашнього господарства. У грошовій формі його вклад у матеріальне забезпечення вносився по мірі можливості. Слід зазначити, що можливість виконання обов'язку участі в утриманні дитини тим з батьків, хто проживає окремо від дитини, у натуральній формі передбачена безпосередньо у частині 2 статті 181 Сімейного кодексу України. Проте, позивачка категорично наполягає на виконанні цього обов'язку у грошовій формі, про що вказала у своїй позовній заяві. Єдиним допустимим рішенням у цьому випадку є встановлення мінімального розміру аліментів у грошовій формі. Тим більше, що у відповідності до статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так як за змістом частини 2 статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, мінімальний розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей у даній справі має становити суму 695,4 грн., з врахуванням того, що Законом про державний бюджет на 2014 рік закладені наступні розміри прожиткового мінімуму в Україні: для дітей віком до 6 років - 1032 гривні; для дітей від 6 до 18 років - 1286 гривень. Позовні вимоги про стягнення з нього на користь позивачки додаткових витрат на обстеження [PERSON] в сумі 1660 грн. просить відхилити у повному обсязі, так як відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 6388 від 01.07.2014 р., якою позивачка обґрунтовує цю позовну вимогу, відповідні витрати понесені 01 липня 2014 року, тобто в період спільного проживання подружжя та спільного ведення домашнього господарства. Крім цього, слід враховувати, що норми статті 185 Сімейного кодексу України, на яку позивачка посилається як на правову підставу цієї позовної вимоги, застосовуються до випадків додаткових витрат, що мали місце після присудження судом стягнення аліментів, що слідує зі змісту цієї статті, а участь у таких витратах повинні приймати обоє батьків спільно. Позовну вимогу про стягнення з нього на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 384 грн. просить відхилити у повному обсязі, так як відповідно до частини 1 статті 84 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Як свідчать обставини справи, фахівець, який представляє інтереси позивачки у цій справі, не діє в порядку надання безоплатної правової допомоги, визначеному спеціальними правовими нормами. Вислухавши сторони, їх представників та свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне уточнені позовні вимоги позивача задовольнити частково. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19.04.2008 року, у зв'язку з чим Відділ реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області було видано свідоцтво про одруження серія [NUMBER] від 19.04.2008 р. Спільне життя з відповідачем у позивача не склалися та подружні відносини припинились. Позивач - [PERSON] є матір'ю, а відповідач - [PERSON] є батьком неповнолітніх дітей - синів - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 27 Конвенції батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 51 Конституції України, ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а обов'язок з утримання дитини покладається рівною мірою на обох батьків. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що відповідач до того моменту, як позивач пішла від нього займався як вихованням, так і матеріальною частиною забезпечення дітей. Свідок [PERSON] пояснила, що матеріальна частина забезпечення сім'ї завжди було на позивачу. Відповідач займався домашнім господарством. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне положення дітей, платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів належить брати до уваги матеріальне становище дітей. В даному випадку діти не мають власних доходів, не здатні самі себе утримувати. На розмір аліментів на дітей має впливати стан здоров'я та загальний матеріальний стан того з батьків, з якого вони будуть стягуватися. Оцінити матеріальне становище відповідача суд не має можливості, оскільки до суду відповідач таких даних не надав, тому не можливо оцінити матеріальне становище відповідача. Слід також враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних членів сім'ї, родичів, яких він зобов'язаний утримувати відповідно до Сімейного кодексу України. Однак, таких даних відповідачем не надано і судом таких даних встановлено не було. Відповідно до ст. 180, ч. ч.1, 3 ст. 181, ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Суд визнає ту обставини, що між позивачем та відповідачем не досягнуто домовленості з приводу способів виконання відповідачем, як батьком його дітей, обов'язку їх утримувати до досягнення ними повноліття, а матеріальної допомоги на утримання своїх дітей відповідач позивачу добровільно не надає або ж надає у недостатньому для цього розмірі, принаймні документальних даних про це [PERSON] суду не подав. Відомостей про свої доходи чи можливе місце роботи відповідач суду також не надав, тому аліменти слід визначити та присудити у твердій грошовій сумі. Задовольняючи позов частково, суд виходить також з того, що підставою звернення позивача до суду було саме невиконання або ж неналежне виконання відповідачем його обов'язку утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Суд вважає, що відповідач може надавати матеріальну допомогу дітей, відносно яких він батьківських прав не позбавлений. Згідно з положеннями "Конвенції про права дитини" та "Декларації прав дитини" інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу. Оцінивши матеріальне становище позивача, з урахуванням потреб дітей, виходячи з наведених позивачем доводів, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача в частині розміру та вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітніх дітей аліменти в твердій грошовій сумі в сумі 1000 грн. на місяць. В решті позовних вимогах позивачу суд відмовляє. Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Аліменти на утримання дитини згідно ст. 79 СК України присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, в даному випадку з 03.09.2014 року і досягнення повноліття кожного з дітей. Щодо позовних вимог позивача у вигляді додаткових витрат, то суд вважає в цій частині вимог позивачу необхідно відмовити, виходячи з наступного. Додаткові витрати позивача в сумі 1600 грн. на обстеження дитини, 350 грн. на ДНЗ «Зірочка», 500 грн. на ремонт класу та 514 грн. на посібники, не підлягають до відшкодування, оскільки вказані витрати позивачем були зроблені добровільно та є пожертвою, що підтверджуються копією квитанції та довідками, тому вказані витрати не є додатковими витратами, так як вказані витрати позивачем зроблені в якості добровільного пожертвування, оскільки дане пожертвування являється добровільним волевиявленням позивача і відношення до лікування дитини та навчання іншої немає, тому до задоволення не підлягають. Щодо витрат на правову допомогу в сумі 384 грн., то вказані витрати не підлягають до задоволення з наступних підстав. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Згідно із главою 8 розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені ЦПК види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується виключно ЦПК. Зазначені витрати не є збитками в розумінні статті 22 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), не входять до складу ціни позову і не можуть стягуватися як збитки. Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Відповідно до ст.. 84 ЦК України - це витрати сторони, що вона понесла у зв'язку із оплатою допомоги адвоката. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю сторін. На підтвердження цієї обставини суду слід надати договір про надання правової допомоги та документ, що свідчить про оплату гонорару. Це можуть бути квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення або інший банківський документ Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат, оскільки позивачем не надано документального підтвердження вказаних витрат, а є лише договір про надання правової допомоги та розрахунок витрат, тому відсутні підстави для задоволення вказаних вимог позивачу. Від сплати судового збору позивач звільнена на підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому у відповідності до ст. 88 ЦПК України він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial