Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач [PERSON] (зареєстрована за адресою: [ADDRESS]) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (зареєстрований за адресою: [ADDRESS]), третя особа Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради (місцезнаходження: Донецька область, м. Бахмут, вул. Миру, 44) який згодом уточнила та в якому остаточно просить: надати дозвіл на тимчасовий багаторазовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] з території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження на підконтрольну Україні територію та на в'їзд з підконтрольної Україні території на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування в межах Донецькій та Луганській областей, у супроводі матері [PERSON], без дозволу і супроводу батька [PERSON], на строк з 15.12.2018 року по 15.12.2019 року; надати дозвіл на тимчасовий одноразовий виїзд неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон України до Республіка Туреччина та на зворотній в'їзд в Україну без згоди батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], на строк з 01.10.2019 року по 01.11.2019 року. Позовна заява обґрунтована тим, що 25 жовтня 2008 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Єнакіївського міського управління юстиції Донецької області позивач зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON]. В шлюбі вона народила сина - [PERSON], [INFO]. 17 січня 2014 року шлюб між нею та відповідачем розірвано на підставі рішення Єнакіївського міського суду Донецької області по справі № 230/15926/13-ц. Після розірвання шлюбу, вони з сином проживають окремо від відповідача. З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Дитина перебуває на повному утриманні матері. Останній раз відповідач бачився з дитиною у м. Харкові в вересні 2014 року. З початком проведення АТО в травні 2014 року, позивач постійно перебуває з дитиною в м. Єнакієве Донецької області по місту реєстрації. Відповідач проживає на непідконтрольній Україні території в м. Єнакіеве Донецької області, постійно виїжджає на заробітки до Російської Федерації, перебуваючи там тривалий час. Вони інколи спілкуємось через соціальну мережу, а в 2014 році позивач звернулась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини на відпочинок та оздоровлення за межі України і він не заперечував. 25 липня 2014 року заявою, посвідченою Державним нотаріусом Першої Єнакіївської державної нотаріальної контори Браташевською Г.О. відповідач дав згоду на тимчасові виїзди за кордон з метою відпочинку до Росії, Криму протягом 2014, 2015, 2016 року їхньому малолітньому сину [PERSON]. Оскільки термін дії згоди відповідача на тимчасові виїзди за кордон сплив в 2016 році, позивача декілька разів зверталась до відповідача з проханням надати згоду на тимчасові виїзди за кордон України з метою відпочинку до Республіки Туреччина, Арабську Республіку Єгипет, країн Європейського Союзу, Російської Федерації, але дані прохання постійно відкидаються відповідачем, оскільки він бажає, щоб вони з дитиною мали можливість виїхати тільки до Російської Федерації, Абхазії та пгт. Седово Донецької області. Відповідач відмовляється надати письмову згоду на перетин дитиною лінії розмежування, у зв'язку з чим позивач разом з дитиною не має можливості виїхати на підконтрольну території України у гості до родичів для відпочинку, оздоровлення та спілкування дитини. Вона вимушена залишати дитину в м. Єнакієве на своїх батьків, їхати самою. Відмовляючи позивачу в проханні, відповідач діє всупереч інтересів їх дитини. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали і обґрунтовували його відмову, він не приводить. Зараз отримати нотаріально засвідчену згоду відповідача на виїзд дитини за кордон є неможливим, у зв'язку з тим, що відповідач спілкується з позивачем виключно в соціальних мережах, фактично за місцем реєстрації не проживає, місце фактичного проживання в Російської Федерації не повідомив, дитину не відвідує, чим робить неможливим погодження з ним тимчасового виїзду дитини за кордон та перешкоджає їй у здійсненні батьківських обов'язків та порушує права дитини. Позивач має намір і можливість забезпечити повноцінний відпочинок неповнолітньому сину в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків. В них заплановано з 15.03.2019 р. по 15.04.2019 р. поїздка на лікування та відпочинок у м. Трускавець Львівської області, з 01.06.2019 р. по 31.08.2019 р. у м. Коблево Миколаївської області, а на при кінці осені, з 01.10.2019 р. по 01.11.2019р . закордон, у Республіку Туреччина. Позивач та її син є громадянами України, вони маємо постійне місце проживання в м. Єнакієве Донецької області, вона маю місце роботи, дитина знаходиться на її утриманні, доступ батька до дитини не обмежений. Позивач беру на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. Саме така ситуація і стала підставою для звернення до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилися про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суду їх задовольнити. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом розміщення тексту оголошення в мережі Інтернет на офіційному веб-порталі «Судова влада України» в розділі «Інформація про виклик до суду сторін які проживають на не підконтрольній Україні території» Артемівського міськрайонного суду Донецької області за адресою (http://arm.dn.court.gov.ua). Представник третьої особи Управління молодіжної політики та у справах дітей Бахмутської міської ради Підгайна В.В. в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Надала суду заяву про розгляд справи за відсутністю представника та ухвалити рішення на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст.280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, в разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Позивач [PERSON], [INFO], є громадянкою України, що підтверджується копією її паспорту серії [NUMBER] виданого Єнакіївським МВ УМВС України у Донецькій області (а.с.4). Відповідач [PERSON], [INFO], є громадянином України, що підтверджується копією його паспорту серії [NUMBER] виданого Єнакіївським МВ УМВС України у Донецькій області (а.с.5). Позивач та відповідач є батьками дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 29 вересня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Єнакіївського міського управління юстиції Донецької області (а.с.7). Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв'язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Декларація прав дитини зобов'язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18). Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з системного аналізу Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на виїзд її дитині з території, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження на підконтрольну Україні територію та на в'їзд з підконтрольної Україні території на територію, на якій органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження через лінію розмежування в межах Донецькій та Луганській областей, суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини. Крім цього, враховуючи, що позивач має намір оздоровити свого сина, суд приходить до висновку, що тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини [PERSON] в супроводі його матері [PERSON] на відпочинок та оздоровлення, відповідає інтересам дитини. Тому відсутність згоди батька дитини порушує її права на вільне пересування, відпочинок, оздоровлення. В той же час, системний аналіз вищенаведених положень нормативно- правових актів, які регулюють порядок перетину кордону дозволяє зробити висновок, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування дитини у цій державі, строку та мети виїзду. Отже вирішуючи питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон з України до Республіка Туреччина та на зворотній в'їзд в Україну без згоди батька [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], на строк з 01.10.2019 року по 01.11.2019 року, з метою необхідності оздоровлення, суд враховує ті обставини, що задля інтересів дитини, поліпшення її розвитку та стану здоров'я, останній не може бути позбавлений такої можливості. Таким чином, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved