Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

В листопаді 2013 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому вказала, що вона є основним наймачем квартири за адресою [ADDRESS]. Крім неї в квартирі зареєстровані її син [PERSON] та онука - [PERSON]. Син не мешкає в квартирі останні 19 років, онука взагалі ніколи не мешкала. Просила визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку. В подальшому доповнила позовні вимоги, та просила виселити [PERSON] та [PERSON] з зазначеної квартири. [PERSON] в грудні 2012 року подав зустрічний позов про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, в якому вказав, що з 1979 року мешкає та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] як член сім»ї наймача. Починаючи з 1994 року [PERSON] намагається виселити його з займаної площі, без згоди здає квартиру в піднайом, мешкає з [PERSON], якого вселила без його згоди, змінила двері, не надала ключі від квартири. Просив усунути перешкоди в користуванні житловим приміщенням, зобов»язати [PERSON] передати дублікати ключів від квартири та виселити [PERSON]. Рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 19 березня 2014 року позов [PERSON] задоволено частково: визнано [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою [ADDRESS], виселено [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], в іншій частині позовних вимог - відмовлено, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 229,40 грн., в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом передачі ключів та виселення - відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просив рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] та задовольнити його зустрічні позовні вимоги, оскільки судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи - суд не врахував, що [PERSON] фактично визнала ті обставини, що вона не давала згоди на проживання його родини в квартирі та без його згоди оселила в неї [PERSON], не звернув уваги, що свідки підтвердили факт зміни замка на вхідних дверях та ненадання йому ключем, не прийняв до уваги пояснення свідків з його боку, судом не встановлений конкретний термін його відсутності в квартирі та її причини. В судовому засіданні [PERSON], його представник [PERSON] та [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги. [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти апеляційної скарги. Просили залишити без змін рішення суду. [PERSON] до суду не з»явився, надав суду заяву з проханням розглянути справу без його участі. Заслухавши суддю-доповідача, присутніх осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], син - [PERSON], онука - [PERSON]. Згідно акту від 22 листопада 2013 року [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 1994 року, [PERSON] - з дня народження. Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] суд виходив з того, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім»ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням в разі відсутності понад встановлені строки, осіб, що самовільно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого житлового приміщення, доказів наявності перешкод у проживання, відповідачами не надано. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про зняття з реєстрації, суд виходив з того, що згідно ст.. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання громадян України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або про користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою). Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, суд виходив з того, що він втратив право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. Згідно зі ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Оспорюване рішення вказаним вимогам закону не відповідає. За змістом статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Звертаючись до суду з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS] (арк..спр.2-3), [PERSON] вказувала фактичне місце проживання [PERSON] та [PERSON] - [ADDRESS], посилалась на ст.ст.71, 72 ЖК України, причини їх відсутності за місцем проживання не наводила. В той же час, виходячи з положень ст.107 ЖК України вибуття члена сім'ї в інше жиле приміщення є окремою підставою для визнання особи такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням. Але з цих підстав позовні вимоги не заявлялись. На підставі ст.61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд першої інстанції в порушення даних вимог матеріального права не уточнив позовні вимоги, не встановив конкретний час, з якого відповідачі не проживають в спірній квартирі: посилаючись на зміст акту від 22 листопада 2013 року, складений зі слів [PERSON] та [PERSON], суд вважав встановленим, що [PERSON] не проживає з 1994 року, а [PERSON] - з дня народження, в той же час зазначаючи пояснення даних свідків, дані в судовому засіданні, суд вказав, що вони близько 5 років не бачили його в квартирі (дані протиріччя не усунені), не встановив причини відсутності відповідачів в спірному жилому приміщенні. Посилаючись, крім вказаних вище доказів, на те, що відповідачі не приймали участі в оплаті комунальних послуг, не надали докази щодо існування перешкод в користуванні квартирою, суд фактично ухвалив рішення на припущеннях, не усунув наявні суперечності. Так, свідок [PERSON] пояснила, що бачила сім»ю [PERSON] по [ADDRESS]; свідок [PERSON] пояснила, в тому числі, що в квартирі мешкали квартиранти; свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] та [PERSON] намагалися проживати разом з [PERSON], але вона їм не дозволяла; свідок [PERSON] пояснив, що зустрічав [PERSON] весною 2013 року з [ADDRESS] та проводжав до під»їзду. Згідно положень ст. ст. 57, 212 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. В порушення даних вимог закону суд першої інстанції зазначеним обставинам не дав ніякої оцінки. Крім того, суд не дав належної оцінки доводам [PERSON] та [PERSON] та наданим ними доказам про поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі. Зокрема, [PERSON], обґрунтовуючи поважність причин тимчасової відсутності в спірній квартирі, посилався на те, що через конфлікт з матір'ю, передачу однієї з кімнат в піднайом, поселення в другій кімнаті [PERSON], на що він не давав згоди, зміну замків на дверях він не мав можливості безперервно проживати в квартирі. Іншого житла він не має, був вимушений тимчасово проживати в квартирі [ADDRESS], яка належить доньці його дружини - [PERSON]. Дана квартира однокімнатна, в неї вимушено мешкають четверо дорослих осіб - [PERSON], його дружина, він та донька [PERSON]. Крім того, суд не звернув уваги на те, що в матеріалах справи наявні письмові докази проживання [PERSON] в оспорюваний період в спірній квартирі. Так, з листа Управління Пенсійного фонду України в Ворошиловському районі від 10 липня 2008 року вбачається, що він надсилався відповідачу за адресою, [ADDRESS] (арк..спр.40), за цією ж адресою направлялось податкові повідомлення (арк.спр.41-42), в постанові про накладення штрафу від 20 вересня 2010 року Державної санітарно-епідеміологічної служби України (арк..спр.43) та постанові Ворошиловського районного суду м.Донецька від 25 листопада 2011 року (арк..спр.44) зазначено зазначені дане місце проживання, Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що відсутні докази безперервного, постійного не проживання [PERSON] та [PERSON] в спірному жилому приміщенні, їх тимчасова відсутність викликана поважними причинами - неможливістю проживання в зв»язку з перешкодами з боку [PERSON], тобто відсутні правові підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Поряд з цим суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки такі вимоги є передчасними, так як відповідно до вимог статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року N 1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Позовні вимоги [PERSON] про виселення також не ґрунтуються на законі. Дійсно, на підставі абз.2 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" коли відсутній повернувся на жилу площу за згодою членів сім'ї, його не можна вважати таким, що втратив право на жилу площу. Якщо ж він вселився в жиле приміщення всупереч волі членів сім'ї і був відсутнім понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на жилу площу. Звертаючись до суду з вимогами про виселення, [PERSON] посилалась на ч.3 ст.116 ЖК України (арк..спр.19-20). Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. [PERSON] та [PERSON] не втратили право користування жилим приміщення, тому відсутні підстави вважати, що вони самоправно зайняли жиле приміщення. В той же час є обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод в користуванні жилим приміщенням. Під час розгляду справи було достовірно встановлено, що [PERSON] змінила замки на дверях квартири, не надала ключі [PERSON], тому його позовні вимоги про зобов»язання передати дублікат ключів підлягають задоволенню. Так само підлягають задоволенню позовні вимоги про виселення [PERSON] з наступних підстав. На підставі п.9 вищевказаної Постанови Пленуму вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. З матеріалів справи вбачається і це не заперечується сторонами, що [PERSON] проживає в спірній квартирі без згоди всіх членів сім»ї наймача - [PERSON] та [PERSON], тобто при його вселенні був порушений встановлений порядок, а саме ст.65 ЖК України - наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] має інше постійне місце проживання - він зареєстрований в [ADDRESS] (арк..спр.72) Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Суд першої інстанції неповно з»ясував обставини, що мають значення для справи, обставини, які суд вважав встановленими - недоведені, висновки суду не відповідають обставинам справи, що є підставами для скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення та відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом передачі ключів та виселення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та виселення та задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням шляхом передачі ключів та виселення.

Outcome: partial