Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська із позовною заявою до Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України", у якій уточнивши свої позовні вимоги, просить суд: стягнути з Державного закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року в розмірі 71532,00 грн., невиплачену допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 2914,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315,07 грн., недонараховану заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839,85 грн., та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року (за десять робочих днів) в сумі 502,09 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги [PERSON] посилається на те, що 15 серпня 2014 року в порядку негайного виконання судового рішення вона поновлена на роботі в раніше займаній посаді доцента кафедри фтизіатрії у відповідача після того як 27 серпня 2013 року він її звільнив за прогул без поважних причин. 09 жовтня 2014 року набрало законної сили рішення суду, яким було встановлено, що вказаний наказ був виданий незаконно і необґрунтовано. Таким чином, з моменту її звільнення до моменту її поновлення на роботі за рішенням суду, тобто з 27 серпня 2013 року по 15 серпня 2014 року утворився час вимушеного прогулу, за який роботодавець не виплатив їй заробітної плати. Компенсація заробітної плати за вказаний період повинна бути розрахована таким чином: середньоденний заробіток за два робочих місяці, що передували звільненню, помножені на кількість днів вимушеного прогулу. Так, її незаконно звільнили 27 серпня 2013 року. Два повних місяці коли її звільнили: квітень 2013 року і травень 2013 року. Після цього вона перебувала у стані тимчасової непрацездатності і знаходилася на лікарняному, у відпустці, і до моменту незаконного звільнення не мала повних робочих місяців. Її заробітна плата за перший з місяців складала 5365,03 грн., а за другий також 5365,03 грн. Усього в першому місяці було 22 робочих дні, а у другому 19. Загальна заробітна плата за вказані два місяці становила 10730,06 грн., а загальна кількість робочих днів у вказаних двох місяцях - 41. Середній заробіток за один день за останні два робочі місяці склав 298,05 грн. Усього вимушений прогул тривав 240 робочих дні. Отже, за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яку має їй сплатити відповідач, становить 71532,00 грн. Окрім того, відповідач не виплатив їй допомогу на оздоровлення за 2014 рік в сумі 2914,00 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315,07 грн., а також недонарахував і не виплатив заробітну плату за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839,85 грн., та за період з 15 серпня 2014 року по 31 серпня 2014 року за десять робочих днів в сумі 502,09 грн. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та пред'явлений позов просили задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування вимог посилалися на обставини викладені у позовній заяві та наданих письмових доказах. Представник відповідача проти позову заперечував та просив [PERSON] відмовити в задоволенні позовних вимог зауважуючи на їхній безпідставності та необґрунтованості. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] наказом № 5-о від 03.01.2006 року була прийнята на посаду асистента кафедри сімейної медицини в ДЗ «ДМА МОЗ України». [PERSON] рішенням Спеціальної вченої ради Дніпропетровської державної медичної академії МОЗ України та інституту гастроентерології АМН України від 13 квітня 2006 року присуджено наукову ступінь кандидата медичних наук. Наказом відповідача № 624-0 від 31 серпня 2010 року [PERSON], к.м.н., асистента кафедри фтизіатрії, було переведено на посаду доцента цієї кафедри за строковим трудовим договором, укладеним на період з 01 вересня 2010 року по 31 серпня 2011 року. Наказом ДЗ «Дніпропетровська медична академія МОЗ України» № 519-о від 29 липня 2011 року [PERSON] к.м.н., доценту кафедри фтизіатрії, продовжено роботу на цій же посаді цієї ж кафедри за строковим трудовим договором з 01 вересня 2011 року по 31 серпня 2014 року без змін умов та оплати праці. Вказаний наказ був виданий на підставі заяви позивача, поданої 22 червня 2011 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору 31 серпня 2012 року, про продовження роботи на тій смій посаді на тій же кафедрі. 16 серпня 2013 року [PERSON] зверталася до адміністрації Державного навчального закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" із заявою у відповідності ч.1, ч. 3 ст. 38 КЗпП України про її звільнення з 27 серпня 2013 року у зв'язку з переїздом на нове місце проживання та у зв'язку з невиконанням відповідачем укладеного із нею трудового договору. 17 жовтня 2013 року по Державному навчальному закладу "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" було видано наказ № 811-о про звільнення з 27 серпня 2013 року [PERSON], кандидата медичних наук, доцента кафедри фтизіатрії, за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 серпня 2014 року, яке набрало законної сили, наказ № 811-о від 17 жовтня 2013 року по Державному закладу " Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України " про звільнення з 27 серпня 2013 року [PERSON], кандидата медичних наук, доцента кафедри фтизіатрії, за прогул без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, було визнано необґрунтованим та незаконним і скасовано його. Присуджено негайно поновити [PERSON] на роботі в Державному закладі "Дніпропетровська медична академія Міністерства охорони здоров'я України" на посаді доцента кафедри фтизіатрії, що в цей же день і було виконано відповідачем. Після поновлення за рішенням суду позивача на роботі, на підставі наказу № 576-о від 18 серпня 2014 року [PERSON] була звільнена з 31.08.2014 року в зв'язку з закінченням строку трудового договору за ст. 36 п. 2 КЗпП України. Отже, в судовому засіданні встановлено, що в період часу з 01 вересня 2013 року по 14 серпня 2014 року позивач перебувала у стані вимушеного прогулу та не отримувала ані заробітної плати, ані інших належних до виплати працівникові за строковим трудовим договору сум. Станом на день звільнення, а саме на 31 серпня 2014 року з позивачем відповідач так і не розрахувався, а іншого в судовому засіданні доведено не було. При цьому, в судовому засіданні встановлено, і підтверджується висновком експертного дослідження № 396/36 від 08.12.2014 року та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2014 року, що за період з 01.09.2013 року по 14.08.2014 року, з урахуванням 240 робочих днів за вказаний період, середній заробіток позивача у відповідача склав 71532,00 грн., із розрахунку 298,05 грн. середнього заробітку за один день. Окрім того, станом на дату звільнення позивача, тобто станом на 31.08.2014 року, відповідач не нарахував позивачу та не виплатив їй заробітну плату - 502,09 грн., за період з 15.08.2014 року по 31.08.2014 року, за 10 робочих днів, та за період з червня по серпень 2013 року в розмірі 839,85 грн., не нарахував і не виплатив позивачці допомогу на оздоровлення за 2013-2014 роки в сумі 2914,00 грн., та компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10315,07 грн. за цей самий період, з урахуванням окладу у розмірі 2914,00 грн. та тривалості відпустки в 56 календарних днів. Вищевикладені обставини безспірно встановлені судом та підтверджуються долученими до матеріалів справи письмовими доказами. Розрахунок невиплачених позивачці сум здійснений на підставі висновку експертного дослідження № 396/36 від 08.12.2014 року та розраховані суми не були спростовані належними, допустимими та достатніми доказами, у зв'язку з чим суд дійшов висновку згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України про відсутність сумнівів в правильності перевірених в судовому засіданні розрахунків виконаних експертом, які з огляду на не спростовану вірогідність відомостей про виплачені позивачу суми виключають добросовісність відповідача, що ним спростовано не було. Як встановлено статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку, зокрема власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно зі ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться у день звільнення. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, за встановлених в судовому засіданні обставин суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] законні, обґрунтовані та підлягають повному задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі слід стягнути з відповідача в дохід держави в сумі 852,63 грн.

Outcome: approved