Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 09 серпня 2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. була посвідчена довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] - відповідача по справі. Підставою для нотаріального посвідчення довіреності вказано укладення з повіреним - [PERSON] усного договору доручення на підставі вимог ст. ст. 244, 1007 ЦК України. Вважає що, відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. В нотаріальній довіреності, яка посвідчує укладення договору доручення вказано право [PERSON] бути представником [PERSON] як учасника (засновника, власника) Приватного підприємства «ЕКОПОРТ 2006» ЄДРПОУ 34067911. В той же час, позивач не є ні засновником, ні власником, ні учасником ПП «ЕКОПОРТ 2006». Тобто, він не мав та не міг мати права доручати [PERSON] здійснювати будь-які дії щодо майна, власником якого я не є. Статтею 1003 ЦК України передбачено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Такі дії мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Розпорядження корпоративним правами (статутним фондом) ТОВ «Екопорт 2006», власником якого позивач не є, жодним чином не може бути визнане правомірним або здійсненним. Крім того, правочин повинен відповідати вимогам, які встановлені закони для даного виду правочинів. Згідно «Порядку здійснення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженому Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 п.2 глави 3 встановлення особи здійснюється за документом (паспортом) громадянина України, дані паспорту вказуються в тексті довіреності. Про відсутність його паспорту громадянина України під час здійснення нотаріальної дій свідчить той факт, що в довіреності вказана адреса старої реєстрації позивача: [ADDRESS] . Разом з тим, в його паспорті громадянина України вже з 04.02.2019 року вказано місце реєстрації: [ADDRESS] . Посилаючись на вищенаведені обставини, [PERSON] просить суд визнати недійсним договір доручення та нотаріальну довіреність від 09 серпня 2019 року видану приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою Ольгою Василівною від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , зареєстровану за № 1949. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 29 жовтня 2020 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 27.01.2020 року на 10 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 06 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду на 02.11.2020 року на 09 год. 00 хв. В судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримав в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] до суду надійшла письмова заява в якій зазначено, що позов він визнає в повному обсязі, просить розглянути справу без його участі. Представник третьої особи приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Нароха О.В. проти задоволення позову заперечував. Пояснив суду, що позивачем не було заявлено клопотань про проведення почеркознавчої експертизи, свідки з загальних зборів не допитані. Порядок посвідчення довіреностей визначений Главою 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮУ від 22 лютого 2012 року № 296/5. Згідно вказаного порядку, наявність прав які передаються за довіреністю, нотаріусом не перевіряється. Позивач помилково ототожнює представництво та відчуження. Згідно відомостей з ЄДРПОУ стосовно ПП «Екопорт» наданих позивачем разом з позовною заявою вбачається, що позивач зазначений у розділі засновників ПП «Екопорт». Визнання позову відповідачем [PERSON] правового значення не має, він був відсутній, як при посвідченні вказаної довіреності, так і при її скасуванні позивачем. Недійсність правочину може обґрунтовуватися лише обставинами які вже існували до його укладання. Відповідач [PERSON] набув права та обов`язки за спірною довіреністю, вже після її посвідчення та реєстрації, відповідно - він є неналежним відповідачем у даній справі. Представником позивача 06.07.2020 року подано суду пояснення до яких додані два рішення Господарського суду Запорізької області від 14.01.2020р. та від 08.04.2020р. Зі змісту вказаних рішень вбачається, що на підставі оскаржуваної довіреності були вчинені юридично значимі дії, учасниками яких були також інші юридичні та фізичні особи. Відповідно, особи які втратили/набули майнові права на підставі оскаржуваної довіреності, є матеріально зацікавленими особами щодо предмету спору у даній довіреності, та відповідно - є належними відповідачами. Згідно прохальної частини позову, позивач ставить вимогу про визнання довіреності недійсною в цілому, обґрунтовуючи свої вимоги власним тлумаченням норм права щодо ПП «Екопорт». Але, зі змісту довіреності вбачається передання прав також у відношенні інших юридичних осіб: ПрАТ «Петромихайлівське» та ТОВ «Агрофірма імені А. Суворова». Отже, якщо навіть припустити правильне тлумачення закону позивачем, то це буде підставою для визнання оскаржуваної довіреності недійсною тільки в частині прав позивача щодо ПП «Екопорт». Стосовно прав позивача у відношенні ПрАТ «Петромихайлівське» та ТОВ «Агрофірма імені А. Суворова» - почеркознавча експертиза не проведена, а доводи щодо недійсності довіреності у відношенні ПП «Екопорт», не стосуються перших двох юридичних осіб. Розглянувши подані сторонами докази та вислухавши доводи сторін суд приходить наступного висновку. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 09 серпня 2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Нарохою О.В. була посвідчена довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] (зареєстровано в реєстрі № 1949). Згідно з вказаною довіреністю [PERSON] уповноважив [PERSON] бути його представником, вести його справи та вчиняти від його імені юридичні дії з усіма необхідними повноваженнями як учасника (засновника, власника) Приватного підприємства «Екопорт 2006». Враховуючи суб`єктний склад учасників даних правовідносин, а саме те, що повіреним згідно з вказаною довіреністю є [PERSON] , суд вважає, що він є належним відповідачем по справі не залежно від того, чи був він присутній при посвідчені вказаної довіреності, так і при її скасуванні. Представник третьої особи нотаріуса Нароха О.В. вважав, що даний спір стосується корпоративних прав, а тому підлягає розгляду в господарському суді. З даними доводами суд не погоджується з огляду на наступне. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №13 «Про практику застосування судами корпоративних спорів» при визначенні підвідомчості (підсудності) справ судам необхідно керуватися поняттям корпоративних відносин, ви-значених частиною 1 ст. 167 ГПК України. Згідно з ч.1 статті 167 Господарського кодексу України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Так, судом встановлено, що вказаний спір не стосується учасника товариства ні з самим товариством, ні з новим учасником. Наведена позиція підтверджується, також, правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року по справі № 587/1428/18, згідно з яким: «система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя. Як доступ до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права. У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення. Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства. Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге, суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа), по-третє, пряма вказівка закону про вирішення спору у порядку певного судочинства. Під час вирішення питання щодо можливості розгляду справи в порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданням цивільного судочинства, передбаченим у статті 2 ЦПК України, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. При цьому суди повинні враховувати принцип правової визначеності і не допускати наявності провадження, а отже і судових рішень, ухвалених у спорі між тими ж сторонами з того ж предмета, але судами у різних юрисдикціях.» В судовому засіданні представник позивача [PERSON] як на підставу позовних вимог посилався на рішення Господарського суду Запорізької області від 14.01.2020 року по справі № 908/2659/19 за позовом Приватного акціонерного товариства "Петромихайлівське" до відповідача-1: [PERSON] , відповідача-2: [PERSON] , відповідача-3: [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: Приватне підприємство "Екопорт 2006" про визнання правочину недійсним Вказаним рішенням суду визнано недійсним договір б/н від 12 серпня 2019 року купівлі-продажу корпоративних прав (часток статутного капіталу) Приватного підприємства «Екопорт 2006», ідентифікаційний код 34067911. Згідно з п.9 ч.1 статті 129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Частинами 1-2, статті 13 закону України «Про судоустрій і статус суддів» визначено, що судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Відповідно до 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з рішенням Господарського суду Запорізької області від 14.01.2020 р.: «Позовні вимоги, згідно з позовною заявою, мотивовані такими обставинами. 12.08.2019 був укладений договір б/н купівлі-продажу корпоративних прав (часток статутного капіталу) ПП «Екопорт 2006». У договорі зазначено, що продавцем виступає власник ПП «Екопорт 2006» - ПАТ «Петромихайлівське» в особі [PERSON] , що діє від імені [PERSON] за довіреністю від 09.08.2019, а покупцем - [PERSON] . За договором розмір корпоративних прав (часток статутного капіталу) ПП «Екопорт 2006», що належать продавцю, складає 100 часток, що становить 371000,00 грн., які відчужуються на момент складання договору. Позивач вважає вказаний правочин таким, що підлягає визнанню недійсним. Так, позивач, як єдиний власник ПП «Екопорт 2006», заявив, що жодним чином не мав на меті відчужувати корпоративні права. Товариство не уповноважувало ніяких фізичних або юридичних осіб укладати оспорюваний договір. У договорі вказано, що [PERSON] діє від імені ПАТ «Петромихайлівське». Однак, в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб відсутнє ПАТ «Петромихайлівське». Згідно статуту найменування позивача Приватне акціонерне товариство «Петромихайлівське», скорочено - ПрАТ. Така ж інформація міститься і в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб. [PERSON] на день укладення договору не був ані засновником, ані власником, ані учасником ПП «Екопорт 2006». Тобто, [PERSON] не мав права та взагалі не міг доручати [PERSON] здійснювати будь-які дії щодо майна, власником якого не є. Також позивач не мав права прийняти від [PERSON] 2 371000,00 грн. протягом одного дня. Відповідач-1 зазначив, що кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи ПрАТ «Петромиихайлівське» є саме відповідач-1 [PERSON] , однак він будь-якої довіреності, у тому числі довіреності від 09.08.2019, яка зазначена у оспорюваному договорі, не видавав. Крім того, позивач та відповідач-1 наголосили, що станом на 12.08.2019 керівником ПрАТ «Петромиихайлівське» був [PERSON] , який також не видавав будь-яких довіреностей на вчинення дій від імені юридичної особи щодо продажу корпоративних прав ПП «Екопорт 2006». Згідно зробленого судом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 12.08.2019 відносно ПрАТ «Петромиихайлівське», керівником вказаної юридичної особи був [PERSON] , який також є керівником на даний час. Як слідує з матеріалів справи, відповідач-1 [PERSON] та третя особа у справі ПП «Екопорт 2006» в особі керівника Мельхова С.В. звернулися до Міністерства юстиції України зі скаргами на рішення та дії, пов`язані з проведенням реєстраційних дій у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ПП «Екопорт 2006», код за ЄДРПОУ 34067911. Наказом Міністерства юстиції України від 04.11.2019 № 3402/5 наказано вказані скарги задовольнити у повному обсязі; скасувати реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 29.08.2019 № 11031050024011884 «Державна реєстрація змін до установчих документів юридичної особи» та № 11031070026011884 «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах», проведені державним реєстратором департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Шолудько С.В. стосовно ПП «Екопорт 2006», код за ЄДРПОУ 34067911. У висновку комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 03.10.2019 стосовно скарг [PERSON] та ПП «Екопорт 2006» зазначено таке. Відповідно до відомостей ЄДР засновником (власником) ПП «Екопорт 2006» є Приватне акціонерне товариство «Петромихайлівське», однак від імені власника рішення щодо ПП «Екопорт 2006» приймає [PERSON] , який діє на підставі довіреності від імені фізичної особи [PERSON] , а не від імені Приватного акціонерного товариства «Петромихайлівське». Відповідно до поданого рішення Приватного акціонерного товариства «Петромихайлівське» від 12.08.2019 № 01/07-19 [PERSON] уповноважено підписати тільки договір купівлі-продажу корпоративних прав ПП «Екопорт 2006», а отже відсутній документ, що засвідчує повноваження [PERSON] , що передбачено ч. 21 ст. 17 «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань». Як зазначили представники сторін у судовому засіданні, наказ Міністерства юстиції України від 04.11.2019 № 3402/5 не скасований, не оскаржувався, є чинним. Доказів протилежного матеріали дійсної справи не містять.» Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3)показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні вивчено та оголошено висновок комісії з питань розгляду скарг у сфері державної реєстрації від 03.10.2019 р. за результатами розгляду скарги [PERSON] та скарги приватного підприємства «ЕКОПОРТ» в особі керівника Мельхова С.В., згідно з яким комісія рекомендує: «скаргу [PERSON] від 09.09.2019 та приватного підприємства «ЕКСПОРТ 2006» в особі керівника Мельхова С.В. від 18.09.2019 задовольнити у повному обсязі;скасувати реєстраційні дії у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань (далі - ЄДР) від 29.08.2019 № 11031050024011884 «Державна реєстрація змін до( установчих документів юридичної особи» та № 11031070026011884 «Внесення змін до відомостей про юридичну особу, що не пов`язані зі змінами в установчих документах», проведені державним реєстратором департаменту реєстраційних послуг Запорізьської міської ради Шолудько Світланою Володимирівною (далі - державний реєстратор Шолудько С.В.) стосовно приватного підприємства «ЕКСПОРТ 2006» (код за ЄДРПОУ 34067911)». Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно ч.1 статті 237, ст. 239 ЦПК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Аналізуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд дійшов висновку про те, що своєю юридичною сутністю видача довіреності є одностороннім правочином який повинен відповідати загальним вимогам передбаченими в ст. 203 ЦКУ. Згідно з ч.-ч. 1-3 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.-ч.1,3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно рішення Господарського суду Запорізької області від 14.01.2020 р.: «відповідач-1 зазначив, що кінцевим бенефіціарним власником юридичної особи ПрАТ «Петромиихайлівське» є саме відповідач-1 [PERSON] , однак він будь-якої довіреності, у тому числі довіреності від 09.08.2019, яка зазначена у оспорюваному договорі, не видавав. У матеріалах справи відсутні докази того, що [PERSON] мав право укладати та/або уповноважувати іншу особу (у даному випадку [PERSON] ) на укладення оспорюваного договору від 12.08.2019 від імені ПрАТ «Петромихайлівське». Згідно нової редакції статуту ПП «Екопорт 2006», затвердженої протоколом № 4 від 05.02.2019, та витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно ПП «Екопорт 2006», зробленого на запит суду станом на 12.08.2019, власником підприємства на час укладення оспорюваного договору була одна юридична особа: Приватне акціонерне товариство "Петромихайлівське", код ЄДРПОУ 00488800 (позивач). Також суд враховує, що скороченим найменуванням Приватного акціонерного товариства "Петромихайлівське" є ПРАТ "Петромихайлівське", тоді як у оспорюваному договорі від 12.08.2019 власником ПП «Екопорт 2006» зазначено ПАТ "Петромихайлівське", а повного найменування юридичної особи взагалі не зазначено.» Ґрунтуючись саме на цих фактах та обставинах Господарський суд Запорізької області визнано недійсним договір б/н від 12 серпня 2019 року купівлі-продажу корпоративних прав (часток статутного капіталу) Приватного підприємства «Екопорт 2006» Вказане свідчить про те, що довіреність від 09 серпня 2019 року видана від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] не відповідала внутрішній волі позивача та суперечила вимогам Цивільного кодексу України. Згідно ч.-ч.1,2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Оцінюючи здобуті в судовому засіданні докази як окремо, так і у їх взаємному зв`язку, суд дійшов висновку про те, що позивач [PERSON] обрав належний спосіб захисту своїх цивільних прав та довів наявність законних підстав щодо визнання недійсною нотаріальної довіреності від 09.08.2019 р., в зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved