Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф.Злагода» про визнання недійсним договору оренди землі. В обгрунтування свої позовних вимог вказав, що згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Жашківською державною нотаріальної контори Євич І.П. 27.05.2014 року, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 3,5449 га, кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, яка знаходиться в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У жовтні 2019 року він дізнався про існування нібито укладеного ним із СТОВ «А.Ф. Злагода» договору оренди зазначеної земельної ділянки від 22.01.2016 року, право оренди згідно з яким зареєстровано державним реєстратором Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області Василенко О.В. 24.05.2016 року (запис № 14669390). Строк дії договору склав 7 років з моменту державної реєстрації права оренди. Однак, він особисто ніколи не підписував з відповідачем договору оренди землі від 22.01.2016 року і ніколи не домовлявся з уповноваженими особами відповідача про укладення згаданого договору. Також позивач ніколи і нікого не уповноважував на укладення від його імені будь-яких правочинів щодо належної йому земельної ділянки. У зв`язку з тим, що від його імені та поза його волею було укладеного договір оренди землі та зареєстровано право оренди землі на строк 7 років,він позбавлений можливості реалізувати свої повноваження власника земельної ділянки щодо розпорядження нею на власний розсуд. Таким чином, не укладаючи та не підписуючи договір оренди землі від 22.01.2016 року, нікого не уповноважував на укладення правочинів відносно земельної ділянки, позивач не висловлював та не виражав у будь-який спосіб свою волю на укладення договору. Позивач застосував досудові способи врегулювання спору і надсилав 18.11.2019 року відповідачеві заяву про припинення договору оренди землі за згодою сторін. Однак, відповіді на лист надано не було. Ухвалою Жашківського районного суду від 20.12.2019 року прийнято позовну заяві до розгляду та відкрито провадження у справі. 27.08.2020 року представником відповідача Бондарчуком Д.С. було направлено до суду відзив, в якому останній вказав, що [PERSON] просить визнати недійсним договір оренди землі від 22.01.2016 року, предметом якого є земельна ділянка площею 3, 5449 га. кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, що знаходиться у адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, речове право за яким зареєстроване державним реєстратором Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області Василенко О.В. 24.05.2016 року ( запис № 14669390). Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що він не укладав та не підписував оспорюваний правочин. Про існування оспорюваного договору оренди землі дізнався лише у жовтні 2019 р. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 203 ЦК України укладений правочин є недійсним. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача не можуть бути задоволені судом з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторони повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовуються вимогами і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при укладенні судового рішення. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставинами справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яким можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст.80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Таким чином, позивачем не надано будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, що підтверджують заявлені позовні вимоги. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи викладене, вважаємо, що в задоволенні позову необхідно відмовити. 02.09.2020 року від позивача [PERSON] надійшла заява про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, обґрунтовуючи її тим, що оспорюваний договір він особисто ніколи не підписував і не домовлявся з уповноженими особами відповідача про укладення згаданого договору, тобто, його волевиявлення на укладення згаданого правочину було відсутнє. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року ( справа № 145/2047/16-ц) наведено наступний правовий висновок : «Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більш того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення права законного володільця відповідних земельних ділянок. З урахуванням даної позиції, договір, який не підписаний однією із сторін,є неукладеним, а тому не може бути визнаний недійсним у судовому порядку. За приписами ч. 4 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України передбачено що позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання. При цьому, відповідно до норм ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмеження», підставою для скасування державної реєстрації права оренди землі є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. З аналізу наведених норм випливає, що рішення суду про зобов`язання повернути земельну ділянку не може бути самостійною підставою для припинення речового права на таку ділянку, а тому, в даній ситуації ефективним способом захисту порушених прав позивача одночасно з поверненням земельної ділянки, є скасування державної реєстрації права оренди відповідача як похідна вимога. Зважаючи на викладене позивач просить розглянути позовну заяву з наступним предметом позову (прохальною частиною) : -зобов`язати СТОВ «А.Ф. Злагода» повернути йому земельну ділянку площею 3,5449 га, кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, яка знаходиться в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; -скасувати проведену державним реєстратором Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області Василенко О.В. 24.05.2016 року державну реєстрацію права оренди СТОВ «А.Ф. Злагода» земельної ділянки площею 3,5449 га, кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, яка знаходиться в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. -Судові витрати стягнути з СТОВ «А.Ф. Злагода». Ухвалою від 06.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав повністю та просив його задовольнити, суду пояснив, що він має у власності земельну ділянку площею 3,5449 га, кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, яка знаходиться в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У жовтні 2019 року він дізнався про існування нібито укладеного ним із СТОВ «А.Ф. Злагода» договору оренди зазначеної земельної ділянки від 22.01.2016 року. Строк дії договору склав 7 років з моменту державної реєстрації права оренди. Однак, він особисто ніколи не підписував з відповідачем договору оренди землі від 22.01.2016 року і ніколи не домовлявся з уповноваженими особами відповідача про укладення згаданого договору. Договір оренди землі від його імені був підписаний його матір`ю, повноважень на підписання він їй не надавав. Орендну плату за використання земельної ділянки він жодного разу не отримував. У судовому засіданні представник відповідача сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «А.Ф. Злагода» Бондарчук Д.С. заявлений позов не визнав та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Суд, вислухавши учасників справи та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. На підставі ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України "Про оренду землі". Судом установлено, що [PERSON] являється власником земельної ділянки розміром 3,5449 га, кадастровий номер 7120986200:02:001:0641, яка знаходиться в адміністративних межах Пугачівської сільської ради Жашківського району Черкаської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Жашківською державною нотаріальної контори Євич І.П. 27.05.2014 року . Статтею 93, ч.4 ст.124 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкового платного володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Частиною 1 ст.6 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 22.01.2016 року між [PERSON] та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «А.Ф. Злагода» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 3,5449 га, право оренди згідно з яким зареєстровано державним реєстратором Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області Василенко О.В. 24.05.2016 року (запис № 14669390). строком на 7 років (а.с. 8-11). У ході підготовчого розгляду за клопотанням позивача ухвалою суду від 27.01.2020 р. провадження у справі було зупинено та призначено судово-почеркознавчу експертизу. З висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.04.2020 р. № 283,437/20-23 вбачається, що підпис від імені [PERSON] на оригіналі договору оренди землі від 22.01.2016 р., речове право згідно з яким зареєстроване державним реєстратором Монастирищенської районної державної адміністрації Черкаської області Василенко О.В. 24.05.2016 р. (запис № 14669390) на термін до 22.01.2023 р., виконаний не [PERSON] . Таким чином, у досліджуваних спірних правовідносинах встановлено відсутність волевиявлення учасника правочину (позивача), яке б відповідало його внутрішній волі, яка мала бути спрямована на реальне настання певних правових наслідків, що обумовлені таким правочином. За відсутності відповідного волевиявлення учасника правочину такий правочин не спричиняє виникнення у цієї особи як прав, так й обов`язків, обумовлених змістом такої домовленості. Оскільки позивач, як орендодавець, не підписував спірний договір оренди землі, згоди та повноважень на укладання й підписання договору іншій особі не надавав, є всі підстави вважати доведеною відсутність у позивача волевиявлення на укладання спірного договору оренди землі. Відповідно до ч.1 ст.317, ч.1 ст.320 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власнику. Право власності є непорушним. Ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.3 ч. ст.3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства є свобода договору, яка означає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, тощо (ст. ст. 6, 627 ЦК України). За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій статті 215 ЦК України, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). За частиною першою статті 14 Закону України "Про оренду землі" (тут і далі - у редакції, чинній на дату, зазначену в спірних договорах) договір оренди землі укладається в письмовій формі. За частиною першою статті 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. У разі якщо договором оренди землі передбачено здійснення заходів, спрямованих на охорону та поліпшення об`єкта оренди, до договору додається угода щодо відшкодування орендарю витрат на такі заходи. Договір оренди може передбачати надання в оренду декількох земельних ділянок, що перебувають у власності одного орендодавця (а щодо земель державної та комунальної власності - земельних ділянок, що перебувають у розпорядженні одного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року ( справа № 145/2047/16-ц) наведено наступний правовий висновок : «Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення права законного володільця відповідних земельних ділянок. Згідно ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.ч.1,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи встановлені обставини, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] не підписував спірний договір оренди землі від 22.01.2016 року, що суперечить вимогам чинного законодавства, а тому суд вбачає підстави для повернення земельної ділянки та скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки. У відповідності положень ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч.ч.4,6 ст.139 ЦПК України суми, що підлягають виплаті залученому судом експерту, спеціалісту, перекладачу або особі, яка надала доказ на вимогу суду, сплачуються особою, на яку суд поклав такий обов`язок, або судом за рахунок суми коштів, внесених для забезпечення судових витрат. Розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Відповідно до квитанції №0.0.1671144539.1 від 08.04.2020 р. позивач [PERSON] сплатила 5230 грн. 08 коп. за проведення судово-почеркознавчої експертизи від 28.04.2020 р. № 283,437/20-23. При зверненні до суду з позовною заявою позивачем [PERSON] був сплачений судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0.1550188025.1 від 12.12.2019 року; при поданні заяви про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог був сплачений судовий збір в сумі 840 грн. 80 коп., що підтверджується квитанцією № 0.0.1822497945.1 від 02.09.2020 року. Статтею 141 ЦПК України встановлено порядок розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved