Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради, в якому просить усунути перешкоди у користуванні майном шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, в саме буд. [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що він, є власником житлового приміщення, що розташоване за адресою [ADDRESS] . [PERSON] є його колишньою дружиною, а [PERSON] , його донька. Після розлучення з [PERSON] , остання з донькою продовжили проживати в його квартирі. Він, з 10 грудня 2008 року не проживає зовсім у зазначеній квартирі, оскільки з відповідачами вони більше не є однією сім"єю. Крім того, він уклав новий шлюб, від якого має двох неповнолітніх дітей. З липня 2013 року він проживає за адресою [ADDRESS] . Відповідачі по теперішній час зареєстровані в квартирі, що належить йому на праві власності. Він неодноразово просив відповідачів звільнити його квартиру та знятися з реєстрації за відповідною адресою. Крім того, він наполягав на укладанні з ним договору оренди квартири, оскільки відповідачі користуються його майном та, крім того, чинять йому перешкоди у користуванні майном. З цього приводу, він звертався до суду, який роз"яснив, що зобов"язання укладення договору не є належним способом захисту прав. Також вказує, що відповідачі повністю не сплачують за спожиті комунальні послуги, і саме він має оплачувати зазначені борги, оскільки квартира належить йому. Від укладання договорів з комунальними службами вони також відмовляються. На даний час він має заборгованість за комунальними послугами у зазначеній квартирі. Крім того, 30 серпня 2019 року був виданий судовий наказ Рівненським міським судом, відповідно до якого з нього, як з власника спірної квартири було стягнуто 73358 грн., в якості заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Даний судовий наказ був скасований. Оскільки [PERSON] порушує правила утримання квартири, в добровільному порядку не знімається з реєстрації із його квартири, від укладення договору оренди займаної квартири ухиляється, участі у витратах щодо утримання займаної квартири не приймає, комунальні платежі за користування комунальних послуг не сплачує, а її реєстрація та проживання у його квартирі створює йому перешкоди як власнику в користуванні та розпорядженні нерухомим майном, вважає, що його права порушені та підлягають захисту в судовому порядку. [PERSON] є його донькою, та зняття її з реєстрації в квартирі, що належить йому на праві власності обумовлено тією обставиною, що під час розірвання шлюбу між ним та [PERSON] спору щодо місця проживання дитини, яка проживає з матір`ю, не було. Таким чином, місце проживання матері є місце проживання їх спільної дитини, яка і так весь час проживає разом з [PERSON] .. Наявність зареєстрованих відповідачів в його квартирі створює йому великі перешкоди, тому що він хоч і є власником, однак не може в повній мірі користуватися та розпоряджатися своїм майном, а лише несе тягар по утриманню такого майна під час користування ним іншими особами. На даний час саме через проживання та реєстрацію відповідачів він не може вільно розпорядитися та відчужити зазначену квартиру. В даному випадку, відповідачі вселилися у спірний будинок як члени сім"ї власника будинку. Доказів того, що після розірвання шлюбу за рішенням суду, вони ведуть спільне господарство, проживають однією сім"єю і є членами його сім"ї не має та не може бути. Натомість, до обставин, що мають істотне значення, слід віднести розірвання шлюбу та створення перешкод у користуванні майном власнику через постійні борги за комунальні послуги. Тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. 07 грудня 2020 року за вх.№59402/20 відповідачами подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити в задоволенні позову. [PERSON] зазначає, що вона дійсно мешкає зі своєю дочкою [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Позивач добровільно перестав мешкати в спірній квартирі, з яких причин і де він став проживати пояснити відмовився, але періодично приїжджав до домоволодіння та говорив, що переоформить квартиру на дочку. В подальшому позивач одружився та приїздив постійно зі своєю новою дружиною. Також зазначає, що ні вона, ні їх спільна дочка ніякими способам не перешкоджали та неперешкоджають станом на 07.12.2020 у користуванні, проживанні та розпоряджені спірною квартирою. На її думку, її із дочкою вселення у спірну кваритиру відбулося у встановленому законом порядку, у зв"язку з припиненням сімейних відносин з позивачем, вона не втратила права на проживання в будинку, позивач не надав належних та допустимих доказів обставин, на які посилаєтеся як на підставу своїх вимог, що вона та їх спільна дочка створюють умови неможливості для спільного проживання в квартирі та псують її. Ані вона, ані їх спільна дочка жодним чином не чинять позивачу перешкод у користуванні жилим приміщенням. Позивач добровільно не мешкає у своєму будинку, з яких підстав їй невідомо. Позивачем також не надано доказів застосування до них заходів запобігання і громадського впливу у зв"язку із систематичним порушенням ними правил співжиття, які роблять неможливим для позивача проживання з ними в одному будинку. Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що у зв"язку із розірванням шлюбу, вона та [PERSON] перестали бути членами його сім"ї, оскільки припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Ухвалою суду від 02 вересня 2020 року позовна заява залишена без руху, оскільки подана без додержання вимог, встановлених ст.175,\~ст.177 ЦПК України. 29 вересня 2020 року за вх.№45887/20, позивачем подано заяву на виконання ухвали суду та усунуто недоліки зазначені в ухвалі, а саме долучено документ про сплату судового збору в розмірі 840,80 грн.. Ухвалою суду від 03 листопада 2020 року по вказаній справі було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання на 08 грудня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. Визначено сторонам строк для подання відзиву на позовну заяву, відповіді та заперечень. Ухвалою суду від 29 грудня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 05 лютого 2021 року з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивача та його представник позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Відповідачі в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з"явилася, попередньо подала заяву, в якій просила судові засідання проводити без участі представника третьої особи, висновок органу опіки та піклування підтримує, в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників справи, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач [PERSON] є колишньою дружиною позивача, а відповідач [PERSON] є донькою позивача. З 2012 року [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис №615. Судом також встановлено, що позивачу [PERSON] належить на праві власності квартира, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі Договору дарування квартири\~ від 07 березня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчук М.О., зареєстровано в реєстрі за №4860. Згідно відповіді відділу обліку моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління державної Міграційної служби в Рівненській області від 15.10.2020 та від 26.10.2020, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] з 22.12.2009. Згідно інформації ГУНП в Рівненській області від 07.08.2019, наданої на заяву [PERSON] вбачається, що за адресою [ADDRESS] , згідно довідки АДБ УДМС в Рівненській області, прописані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. За адресою [ADDRESS] , окрім [PERSON] прописані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] .. З матеріалів справи вбачається, що позивач звертався до суду із позовом до [PERSON] про спонукання до укладення договору оренди житлової квартири. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08 червня 2015 року позов [PERSON] задоволено. Зобов"язано [PERSON] укласти з [PERSON] договір оренди житлової квартири [ADDRESS] на умовах, запропонованих [PERSON] з моменту вступу рішення в законну силу. Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 09 липня 2015 року рішення Рівненського міського суду Рівненської оласті скасовано, ухвалено нове рішення, яким відмовлено [PERSON] в задоволення позову. Ухвалою\~ Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2015 року відмовлено [PERSON] у відкритті касаційного провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про спонукання до укладення договору оренди житлової кімнати. 30 серпня 2019 року Рівненським міським судом Рівненської області було видано судовий наказ у справі №569/15559/19, відповідно до якого стягнуто з [PERSON] на користь ТОВ "Рівнетеплоенерго" заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання в розмірі 73358,27 грн. та судові витрати в розмірі 192,10 грн.. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 11 листопада 2019 року у справі №569/15559/19 поновлено [PERSON] пропущений строк для подання заяви про скасування судового наказу. Скасовано судовий наказ від 30 серпня 2019 року по справі №569/15559/19. Як вбачається із роздруківки з особового кабінету платника комунальних послуг, за адресою [ADDRESS] наявна заборгованість за комунальні послуги, в тому числі за теплопостачання та гаряче водопостачання. Згідно Акту обстеження умов проживання від 28 січня 2021 року, за заявою [PERSON] , службою у справах дітей ВК РМР проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] та встановлено, що квартира з усіма зручностями, наявні окремі місця для сну. Є шафа для одягу та необхідних речей, наявна побутова техніка, в квартирі прибрано. Дитина [PERSON] має окреме місце для сну, стіл для занять, створені умови для проживання, виховання і розвитку. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації, [PERSON] , 1982 р.н. та [PERSON] , 2003 р.н. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним За положеннями ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У ст.15 ЦК України зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. В розумінні ст.16 ЦК України особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 4 ч.1 ст.406 ЦК України передбачено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Згідно з ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, що мають істотне значення для справи. У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на обставини, що він є власником спірного будинковолодіння, має іншу сім"ю, а відповідачі як колишні члени сім"ї є сторонніми особами, які чинять йому перешкоди у вільному користуванні майном, враховуючи постійні борги за комунальні послуги, у зв"язку з чим на підставі ч.2 ст.406 ЦК України просив позов задовольнити. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім"ї власника житла суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені ст.406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє його права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Зважаючи на те, що право на житло є одним із основоположних прав, яке забезпечує життєдіяльність особи, й перебуває під особливим захистом держави, припинення права користування житловим приміщенням на підставі ч.2 ст.406 ЦК України можливе лише за наявності обставин, що мають істотне значення. Критерій "істотності" є оціночним поняттям та підлягає встановленню у залежності від обставин кожної конкретної справи. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року в справі №189/995/19. До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім"ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім"ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім"ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім"ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім"ї. В позовній заяві позивач посилається на обставини, що мають істотне значення, а саме, розірвання шлюбу, те що вони спільним побутом не пов"язані та спільне господарство не ведуть, а також те, що відповідачі створюють перешкоди у користуванні майном власнику через постійні борги за комунальні послуги. Проте, суд зазначає, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє відповідачів права користування займаним приміщенням, а несплата відповідачами плати за комунальні послуги, не може бути підставою для позбавлення права користування житлом, оскільки це питання підлягає вирішенню в інший передбачений законом спосіб. При цьому позивач суду не надав письмових доказів на підтвердження сплати ним комунальних послуг за спірну квартиру, чи будь-яких інших доказів опікування квартирою. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім"ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Стаття 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) передбачає кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв"язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. У відповідності з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв"язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява № 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв"язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Обставини, які мають істотне значення для припинення сервітуту позивачем не надано, використання спірної квартири не за призначенням не встановлено, а обов"язок доказування наявності істотних обставин для припинення сервітуту покладається на позивача (власника). Доказів наявності у відповідачів іншого житла суду також не представлено, тому таке проживання у ньому незалежно від правового режиму є достатньою підставою вважати їх житлом, належним відповідачам в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення їх з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Судом не встановлено таких виняткових обставин, які би відповідали нагальній потребі втрутитися у права відповідачів шляхом їх обмежень на благо дотримання прав власника. Так, з урахуванням імперативних вимог ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається із матеріалів справи, відповідачі тривалий час (з 2009 року) зареєстровані і постійно проживають в спірній квартирі. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Належних доказів на підтвердження наявності у них іншого житла, земельних ділянок, рухомого майна на праві власності, чи праві користування позивачем суду не надано, як і не надано доказів, що відповідачі мають фінансову можливість придбати собі чи винаймати інше житло. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами ні систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, ні використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил співжиття, щоб робило неможливим для інших проживання з відповідачем в одній квартирі. Будь-яких заходів запобігання і громадського впливу не вживалось, а з наданої позивачем відповіді ГУНП в Рівненській області не вбачається будь-яких фактів, які можна визначити як належні докази вжиття таких заходів. Лист ГУНП в Рівненській області, не є документом про вжиття заходів запобігання чи громадського впливу, а тільки інформує та свідчить про відсутність обставин, що можуть підтвердити вчинення кримінального правопорушення. Що стосується доводів позивача про те, що він має намір продати спірну квартиру і проживання відповідачів заважає йому розпорядитись своїм майном, то суд зазначає, що наявність зареєстрованих осіб не є перешкодою у вчиненні договору купівлі-продажу житлового приміщення. Щодо вимоги позивача про визнання [PERSON] , 2003 року народження такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, то суд зазначає наступне. Завданням законодавства про охорону дитинства є розширення соціально-правових гарантій дітей, забезпечення фізичного, інтелектуального, культурного розвитку молодого покоління, створення соціально-економічних і правових інститутів з метою захисту прав та законних інтересів дитини в Україні (абзац 2 ст. 2 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно норм сімейного законодавства України захист житлових та майнових прав дітей покладається на батьків. Відповідно до ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім"ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. При розгляді даної справи необхідно враховувати права та інтереси невнолітньої дитини, яка проживає разом з матір"ю (відповідачем) в квартирі яка належить її батьку, та місце проживання якої зареєстровано в квартирі, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, гарантованого ст. 8 Конвенції, враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд зобов"язаний приділити особливу вагу дотриманню балансу між інтересами позивача та відповідача з неповнолітньою донькою, які тривалий час є наймачами квартири належної позивачу. Позивачем не надано доказів того, що неповнолітня дитина забезпечена житлом, тому суд не має підстав визнати дитину такою, що втратила право на користування квартирою. Також у висновку органу опіки та піклування ВК РМР від 23.02.2021 №08-354 зазначено, що питання про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 17 лютого 2021 року. На засіданні комісії були присутні [PERSON] , батько дитини, [PERSON] , мати дитини, та неповнолітня [PERSON] . На засіданні комісії [PERSON] пояснив, що сплачує аліменти на утримання доньки, але участі у її вихованні не бере. [PERSON] пояснила, що сплачує комунальні платежі за себе та доньку. Заборгованість по оплаті комунальних послуг за даною адресою дійсно існує, але не з її вини. Вона повідомила, що у цій квартирі крім неї, доньки, [PERSON] зареєстровані ще дві особи, які там не проживають. Лічильники у квартирі не встановлені. Всі нарахування, крім електроенергії, здійснюються на кількість зареєстрованих у квартирі осіб. Мати заперечує щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Неповнолітня [PERSON] пояснила, що дійсно проживає у спірній квартирі. Батько не бере участі у її вихованні, не спілкується з нею. Вважають недоцільним визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Таким чином позовні вимоги належно недоведені, необґрунтовані і їх задоволення може призвести до порушення прав відповідачів, в тому числі неповнолітньої дитини. З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, суд вважає, що позивачем не доведено, що є його обов"язком відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, наявність правових підстав для припинення права користування житлом відповідачів, в якому вони постійно і безперервно проживають. Позивачем не доведено на підставі досліджених доказів, що відповідачі створюють для позивача неприйнятні умови для спільного проживання. Неприязні відносини колишнього подружжя не можуть бути виправданням для позбавлення права на житло. Матеріалами справи не підтверджено і позивачем не доведено, що відповідачі мають будь-яке інше житло для проживання. За таких обставин у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed