Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні майном, а саме житловим будинком розташованого за адресою : [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачем шлюбні відносини були припинені рішенням суду від 22.10.2019 року про розірвання шлюбу. З того часу діти [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] проживають разом з ним та перебувають на його повному утриманні. Рішенням суду від 03.09.2020 року було визнано за ним право особистої приватної власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Однак, він разом з дітьми вже більше, ніж півроку змушений проживати у моїх батьків, через те, що колишня дружина псує його житло та робить його непридатним для проживання, вона не опікується дітьми більше ніж півтора року, розмір заборгованості за аліменти наразі становить більше, ніж 19 766 грн. 00 коп.. В 2020 році при розгляді справи в суді щодо визнання права приватної власності на будинок відповідачка вказувала на те, що в термін 1 місяць покине його житло. В подальшому відповідачка щомісячно вказувала на те, що не може знайти інше житло. Однак, з серпня 2020року вона почала обливати килими брудом, стіни замурзувала, як малі діти писаниною, потім викинула всі наявні на кухні кухонні предмети, згодом почала бити тарілки, наразі позивачем придбано одноразовий посуд. Він постійно працює, діти з моменту визначення місця проживання з батьком та прогресуючої дивної поведінки їх матері, почали лякатись і відповідно вони змушені були переїхати на певний час до матері позивача, однак щоденно він спостерігає за тим, що будинок руйнується. Через те, що колишня дружина робить неможливим користування житлом порушується його право власності, а діти яких він забезпечує змушені проживати в бабусі. Проживання колишньої дружини в житловому будинку, який належить йому на праві особистої власності порушує його права власника, та права дітей, які не можуть повноцінно користуватись житлом. Їх мати відповідачка не бажає займатися їх вихованням, вона звикла жити в таких умовах, що робить нестерпним проживання в них, оскільки всюди антисанітарія. Тому, просить усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] з житлового будинку розміщеного за адресою : [ADDRESS] . Ухвалою суду від 17 березня 2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін. Відповідачка, яка належним чином повідомлялася про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження, своїм правом подати відзив на позов, у встановлений судом строк, не скористалася. Про розгляд справи повідомлялася належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Крім того, клопотань від жодної із сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надходило, а тому відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними в справі матеріалами. Вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 22 жовтня 2019 року по справі №303/3205/19, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано та визначено місце проживання їх спільних дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з батьком [PERSON] (а.с.11-15). В подальшому, судовим наказом Мукачівського міськрайонного суду від 29 липня 2020 року справа 3303/3714/20 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісячно, починаючи з 15.07.2020 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття (а.с.16). Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду від 03 вересня 2020 року по справі №303/1884/20 позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі, визнано за [PERSON] , [INFO] право особистої приватної власності на житловий будинок за адресою : [ADDRESS] (а.с.8-10). Згідно відповіді наданої Великолучківською сільською радою на звернення [PERSON] встановлено, що факти наведені позивачем про те, що відповідачка знищує майно, яке належить [PERSON] знайшло своє підтвердження, з відповідачкою було проведено відповідну розмову та рекомендовано [PERSON] звернутись до суду за захистом своїх прав щодо користування власним майном (а.с.28). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 р. № 3477- IV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст.8 Конституції та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), яка відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції ратифікована Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої cт.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другої ст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Приписами частини першої ст.316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.317 та частиною першою ст.318 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст.391 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 Цивільного кодексу України та передбачають правомочності щодо використання житла для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Таким чином, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Також і в ст.150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім"ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз наведених вище норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім "і власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім 'ї якого вони є. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу Української РСР до членів сім"ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім"ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 Цивільного кодексу України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 Житлового кодексуУкраїнської РСР слід дійти висновку що положення статей 383, 391 Цивільного кодексу України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім 'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 Житлового кодексуУкраїнської РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім "і. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 05 листопада 2014 року у справі № 6- 158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 та Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року по справі №309/2477/16-ц. У даній ситуації слід констатувати, що відповідач вселившись у спірний будинок в якості члена сім"ї власника житлового будинку - набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 406 Цивільного кодексу України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Після розірвання шлюбу відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 Цивільного кодексу України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Враховуючи вищенаведене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними і підлягають до задоволення. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені позивачем судові витрати. .

Outcome: approved