Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

19.09. 2016 року [PERSON] пред'явила в суді позов до [PERSON] про визнання права на завершення приватизації та одержання свідоцтва про право власності на нерухоме майно. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що її матері [PERSON] на підставі розпорядження голови Шаргородської районної державної адміністрації від 15 квітня 2005 року № 115 " Про передачу земельних ділянок працівникам соціальної сфери, які проживають на території Калитинської сільської ради, з постійного користування у власність та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки" передано у власність земельну ділянку площею 0,80 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Калитинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. [INFO] [PERSON] померла, не отримавши державного акту на зазначену земельну ділянку, що є перешкодою для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом на належну матері земельну ділянку, через відсутність правовстановлюючого документа. Вона та відповідач є спадкоємцями [PERSON] за законом першої черги, як донька та чоловік померлої. Спадщину після смерті [PERSON] вона та відповідач [PERSON] прийняли і, відповідно до договору про поділ спадщини від 02.09.2016 року та свідоцтв про право на спадщину за законом оформили свої спадкові права. Разом з тим, оформити право на земельну ділянку вона не може, оскільки мати померла, не отримавши державного акту, що є перешкодою для отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом на належну матері земельну ділянку, через відсутність правовстановлюючого документа. Відповідач [PERSON] не бажає як спадкоємець отримати в спадщину частину спадкової земельної ділянки. Позивач [PERSON] просить визнати за нею право на завершення приватизації та одержання свідоцтва на право власності на своє ім'я, в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] її матері [PERSON] на земельну ділянку площею 0,80 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Калитинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. У судове засідання сторони не з'явилися. Від позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с.35). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує (а.с.35). За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.197 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. [INFO] в с. Калитинка Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Калитинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 13.02.2008 року (а.с.11). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну ділянку площею 0,80 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться за межами населеного пункту на території Калитинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, виділену матері позивача [PERSON], яка померла [INFO], як працівнику соціальної сфери на підставі розпорядження голови Шаргородської районної державної адміністрації від 15 квітня 2005 року № 115" Про передачу земельних ділянок працівникам соціальної сфери, які проживають на території Калитинської сільської ради, з постійного користування у власність та видачу державних актів на право власності на земельні ділянки" (а.с.12). Згідно з додатком до цього розпорядження [PERSON] внесена до списку за № 10, як працівник соціальної сфери (а.с.13). Спадщину після смерті [PERSON] прийняли та оформили чоловік останньої [PERSON] та донька [PERSON] шляхом укладення договору про поділ спадщини від 02.09.2016 року, який посвідчено державним нотаріусом Шаргородської ДНК Хлапоніним О.О. (а.с.15), що підтверджується також матеріалами спадкової справи № 624/2016 (а.с.36 - 77). 07.09.2016 року державним нотаріусом Шаргородської ДНК у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку позивачці відмовлено. Відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії мотивована відсутністю правовстановлюючих документів на спадкову земельну ділянку (а.с.6). Даному факту відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 328, 331, 1216,1217, 1218,1220, 1223,1268 ЦК України, ст.ст.81, 116, 118, 120, 125, 126,131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий позивачем на підтвердження своїх вимог, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. Відповідно до абзацу 6 п. 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК України, проте процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України розпочато, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Згідно ст. 1220 ЦК України внаслідок смерті громадянина відкривається спадщина. Відповідно до ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. За приписами ст.ст. 1217, 1218 ЦК України та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну ділянку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами виконавчої влади відповідно до їх повноважень до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом одержання їх внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій ( п. "б" ч. З ст. 116 ЗК). Право на земельну ділянку що отримують працівники соціальної сфери, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Оскільки [PERSON] була включена до списків працівників соціальної сфери, які мали право на земельну ділянку то і спадкоємці вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної ділянки. Так, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] як спадкоємці [PERSON] за законом, мають право на завершення приватизації та одержання свідоцтва про право власності на земельну ділянку, що розташована на території Калитинської сільської ради Шаргородського району Вінницької області - у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON], що вбачається із його письмової заяви до суду (а.с.76). Відповідно до вимог ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з абз.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до абз.6 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення в цивільній справі", за змістом частини 4 ст.174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Визнання за позивачем [PERSON] права на завершення приватизації та одержання свідоцтва про право власності на земельну ділянку на її ім'я не порушує прав, свобод чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Таким чином, у суда наявні всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". На підставі викладеного позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved