Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись до суду з вказаним вище позовом, після уточнення позовних вимог, просить визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] як за спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, мотивуючи свої вимоги тим, що оскільки правовстановлюючі документи на будинок на спадкодавця не видавалися, вона позбавлена можливості оформити спадщину на своє ім'я. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала повноваження на представлення її інтересів своєму представнику - адвокату Стреж В.А. (а.с. 36). Представник позивача - адвокат Стреж В.А. в судове засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити (а.с. 59). Відповідач - Ковпитська сільська рада Чернігівського району Чернігівської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, позовні вимоги визнає ( а.с.57). Треті особі, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: [PERSON] та [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлені належним чином ( а.с. 45,47), про свою згоду на участь у справі не заявили, а тому відповідно до ч. 3 ст. 36 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності третіх осіб. Разом з тим, третя особа [PERSON] через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи в його відсутність, в якій зазначає, що позов визнає ( а.с.58). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на житловий будинок з господарськими спорудами в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до записів свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [PERSON] помер [INFO] року (а.с.8). За життя [PERSON] розпорядився своїм майном на користь дітей: [PERSON] та [PERSON], про що склав заповіт, який 16 травня 2003 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Ковпитської сільської ради ( а.с. 54). Як вбачається із копії спадкової справи № 55/2017 року, наданої приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу Кириченко Т.В., 24.03.2017 року відкрита спадкова справа на спадкове майно померлого [INFO] [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини 24 березня 2017 року до нотаріальної контори звернулася позивач [PERSON], яка прийняла спадщину за законом. Діти спадкодавця - [PERSON] та [PERSON], подали 24.03.2017 нотаріусу заяви, в яких повідомили, що спадщину в шестимісячний строк не прийняли, в управління спадковим майном не вступили та не мають наміру звертатися до суду із позовом про визначення їм додаткового строку для прийняття спадщини. Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] змінила прізвище з "[PERSON] на [PERSON]" після укладення шлюбу 10.09.2007 ( а.с. 49-54 ). Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачатті за життя та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов"язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28.04.2017, яке набрало законної сили, встановлено факт, що померлий 16.11.2011 [PERSON] був чоловіком [PERSON], [INFO]. В цьому рішенні зазначається, що прізвище спадкодавця у різних документах зазначається по різному "[PERSON]-[PERSON]", а саме, в свідоцтві про народження померлого, свідоцтві про шлюб, в Атестаті про середню освіту, у довідках Ковпитської сільської ради про склад його сім"ї на день смерті по [ADDRESS], його прізвище зазначено " [PERSON]", а в свідоцтві про смерті - "[PERSON]" ( а.с.34) З довідок виконавчого комітету Ковпитської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, встановлено, що станом на 01.07.1990 та на 15.04.1991 житловий будинок по [ADDRESS] Чернігівського району та області відносився до суспільної групи «робітників», який згідно погосподарської книги за 1990-1991 роки був зареєстрований за [PERSON] з 1965 року. Свідоцтво про право власності на будинок він не отримував. Як вбачається з копії технічного паспорту, спірний будинок був побудований у 1965 році (а.с.10-12). Згідно даних земельно-кадастрової книги земельна ділянка за даною адресою надавалася [PERSON], а в подальшому за рішенням виконкому Ковпитської сільської ради №1 від 20.01.1994 була йому передана безоплатно у приватну власність ( а.с.28, 29, 56). Згідно довідки КП "Чернігівське районне бюро технічної інвентаризації" №645 від 04.04.2017, право власності на дане домоволодіння в Чернігівському РБТІ не зареєстровано ( а.с.32). Як вказувалось вище, прізвище [PERSON] зазначалося в різних документах по різному " [PERSON]-[PERSON]". Враховуючи встановленні Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 28.04.2017 ( а.с.34) обставини, суд вважає, що зазначена в наданих суду довідках Ковпитською сільською радою інформація стосується [PERSON], померлого [INFO] року. Згідно з п. 20 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», затверджених постановою Держкомзему Союзу Радянських Соціалістичних Республік від 25 травня 1990 року № 69, у рядку «суспільна група господарства» записується станом на 1 січня відповідного року одна з наступних суспільних груп: господарство колгоспника; господарство робітника; господарство службовця; господарство особи, зайнятої індивідуальною трудовою діяльністю; селянське господарство; господарство інших категорій населення. Суспільна група господарства встановлювалася в залежності від зайняття голови господарства (сім'ї). Поняття суспільної групи господарства було припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки № 885-XII було введено в дію Закон України «Про власність». До правовідносин, які виникли до набрання чинності Законом України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору та майно господарств інших суспільних груп, яке було набуте до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність відповідного господарства, а саме: право власності на майно, яке належало двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Враховуючи вищевикладене та, що відповідно до чинного на той час законодавства законодавець не пов"язував набуття права власності на домоволодіння з його реєстрацією, [PERSON] за життя набув право власності на домоволодіння по [ADDRESS] Чернігівського району та області. Таким чином, відповідно до ст.1218 ЦК України, до позивача [PERSON], як до спадкоємця першої черги за законом, перейшли всі права, що належали на момент відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON], зокрема і на спірний будинок. 31 березня 2017 року позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний вище будинок в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно, про що приватним нотаріусом Чернігівського районного нотаріального округу - Кириченко Т.В. винесено постанову ( а.с. 33 ). Як передбачено ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом МЮУ № 296/5 від 22 лютого 2012 року видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна. Отже, виходячи з наведеного, позивач позбавлена можливості відновити свої права у позасудовому порядку, а тому її права підлягають судовому захисту, шляхом визнання за нею права власності. Суд враховує положення ст.124 Конституції України, згідно якої юрисдикція суду поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. При цьому можливий судовий захист, як тих цивільних прав, що прямо названі в ЦК, так і тих, що випливають із норм Конституції чи іншого Закону. Враховуючи наведене, суд вважає, що за [PERSON] слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування.

Outcome: approved