Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , відносився до суспільної групи «колгоспний двір» та станом на 01.04.1988-01.04.1991р.р. були зареєстровані та проживали його батьки [PERSON] та [PERSON] , він (позивач) та його (позивача) тітка [PERSON] . Вважає, що у відповідності до положень ЦК УРСР 1963 року, Закону України «Про власність» від 15.04.1991р. та постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 , - частка кожного на момент припинення існування колгоспного двору становила по 1/4 частці. Покликається на те, що [INFO] померла [PERSON] (рідна сестра його (позивача) батька, яка за життя своїм майном не розпорядилася. Стверджує, що у відповідності до ст.549 ЦК УРСР спадщину після смерті останньої прийняв його (позивача) батько [PERSON] , вступивши в управління та володіння її спадковим майном, а отже став власником 1/2 частки спірного будинковолодіння. Вказав, що [INFO] помер його (позивача) батько [PERSON] , який за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. Стверджує, що спадщину після смерті батька - спадкодавця [PERSON] прийняли: він (позивач) та його матір (дружина спадкодавця), факт прийняття ними спадщини стверджується спільним проживанням із спадкодавцем на час його смерті. Покликається на те, що [INFO] померла його (позивача) матір [PERSON] , яка за свого життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. Стверджує, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, в тому числі на 1/2 частку зазначеного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Покликаються на те, що спадщину після смерті останньої прийняв він (позивач), факт прийняття ним спадщини підтверджується поданою до нотаріуса заявою про прийняття спадщини. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованими за адресою: [ADDRESS] в цілому (1/4 частку, яка належала йому як члену колгоспного двору; 1/4 частку, яку успадкував в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] ; 1/2 частку, яку успадкував в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] ). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, а подав через канцелярію суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просять розглядати справу у його відсутності. Представник відповідача - Шегинівської сільської ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, проте надіслав заяви-повідомлення №01-16/152 та №01-16/153 від 10.08.2021р.; копії сторінок спадкової справи №52/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; копії сторінок спадкової справи №184/2011, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] . Просив розглядати дану справу у його (представника) відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого був [PERSON] , членами якого, як вважає суд були: його дружина [PERSON] , його син (позивач) [PERSON] та сестра (тітка позивача) [PERSON] , що підтверджується довідками, виданими виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №141 від 24.03.2021р. та №165 від 15.04.2021р. про суспільну групу двору та склад його членів станом на 1988-1991рр. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120, 123 ЦК УРСР(в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , тобто кожен на 1/4 частці будинковолодіння [ADDRESS] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (тітки позивача). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7,спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст.524 ЦК України в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкування за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно із ст.534 ЦК України 1963 року кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.530 ЦК України 1963 року при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до ст.548 ЦК України 1963 року для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст.549 ЦК України спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або володіння спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК України в редакції 1963 року. До складу спадщини [PERSON] входило, в тому числі право на 1/4 частку у спірному житловому будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало останній як члену колгоспного двору, згідно даних погосподарських книг. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, отже у зв`язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із довідки виданої виконавчим комітетом Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області №165 від 15.04.2021року, - спадкодавець [PERSON] , котра померла [INFO] на час смерті проживала та була зареєстрована за адресою: с.Тамановичі Мостиського району Львівської області, де з нею також проживали [PERSON] (її рідний брат - батько позивача). Отже, [PERSON] є рідним братом померлої (спадкодавиці) [PERSON] та у відповідності до вимог ст.530 ЦК України 1963 року - спадкоємцем другої черги спадкування за законом спадщини, що відкрилась внаслідок її смерті. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останнього як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що він вчинив дії, які свідчать про прийняття спадщини. Згідно повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 27.09.2021р. за №01-16/195, повідомлення з Львівського державного нотаріального архіву від 06.10.2021р. за №2784/01-30 та інформаційних довідок зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 27.09.2021р. №66609395 та від 24.09.2021р. №66580503 відомо, що після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , спадкова справа не заводилась. Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.2 ст.549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, спадкоємець [PERSON] не заявив про відмову від даної спадщини. Інших спадкоємців першої - другої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/4 частку спірного будинковолодіння, що належало їй як члену колгоспного двору, успадкував саме її брат (батько позивача) [PERSON] . Таким чином, [PERSON] став фактичним власником 1/2 частки спірного будинковолодіння (1/4 частка, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/4 частку, яку він успадкував після смерті сестри [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (батька позивача [PERSON] ). До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило право на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] : (1/4 частка, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/4 частку, яку він успадкував після смерті сестри [PERSON] ). Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядився, а саме 28.12.2010 року склав заповіт, посвідчений у виконкомі Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області, яким усе свої майно заповів своєму синові [PERSON] (позивачу). Даний заповіт зареєстрований у реєстрі нотаріальних дій за №67. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №184/2011, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] , - позивач [PERSON] у встановлений законом строк звернувся в Мостиську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті батька - [PERSON] . Отже, протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України, [PERSON] не заявив про відмову від даної спадщини. Тобто, у відповідності до вимог ч.3 ст.1268, ст.1269 ЦК України, позивач [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його батька - спадкодавця [PERSON] . Інший спадкоємець, який мав би право на обов`язкову частку у спадщині спадкодавця [PERSON] , зокрема: дружина спадкодавця [PERSON] відмовилася від такої, що підтверджується її письмовою заявою, наявною у матеріалах спадкової справи №184/2011. Підсумовуючи, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на 1/2 частку у спірного будинковолодіння, успадкував саме його син (позивач [PERSON] ). Таким чином, позивач [PERSON] став фактичним власником 3/4 часток спірного будинковолодіння (1/4 частка, що належала йому як члену колгоспного двору,+ 1/2 частку, яку він успадкував після смерті батька [PERSON] ). [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , входило право на 1/4 частку спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належала їй як члену колгоспного двору. Позивач [PERSON] є сином спадкодавиці [PERSON] та у відповідності до вимог ст.1261 ЦК України спадкоємцем першої черги спадкування за законом. Згідно матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв`язку з відсутністю заповіту спадкування здійснюється за законом. Як вбачається із довідки, виданої виконавчим комітетом Мишлятицької сільської ради Мостиського району Львівської області від 2015року за №153 - [PERSON] , котра померла [INFO] , на час смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] . На час смерті разом з нею за вказаною адресою проживали: її син [PERSON] (позивач), онуки та невістка. Відповідно до копій сторінок спадкової справи №52/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , - її син [PERSON] (позивач) у встановлений законом строк звернувся в Мостиську державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та йому видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на частину спадкового майна. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається із: земельної ділянки площею 0,5736га, яка розташована на території Мишлятицької сільської ради, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Протягом встановленого законом шестимісячного строку, що передбачений ч.1 ст.1270 ЦК України, позивач не заявив про відмову від даної спадщини. Тобто, в силу вимог ст.1261 та ч.3 ст.1268, ст.1269 ЦК України, позивач вважається такими, що прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті його матері - спадкодавиці [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги спадкування за законом, які б прийняли спадщину, судом не встановлено. Враховуючи наведене, суд вважає, що належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі 1/4 частку спірного будинковолодіння, успадкував позивач [PERSON] . Таким чином, позивач [PERSON] став фактичним власником спірного будинковолодіння в цілому (1/4 частка, що належала йому як члену колгоспного двору,+ 1/2 частка, яку він успадкував після смерті батька [PERSON] ; + 1/4 частки, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] ). При цьому, нотаріусом Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на дане спадкового майна - спірний житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документі. Нотаріус роз`яснив позивачу можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку, у зв`язку з чим такий звернувся до суду із вказаним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] , [PERSON] ; копіями сторінок спадкової справи №52/2015, заведеної після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] ; копіями сторінок спадкової справи №184/2011, заведеної після смерті [PERSON] , котрий помер [INFO] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 27.09.2021р. №66609395 та від 24.09.2021р. №66580503 відомо, що після смерті [PERSON] , котра померла [INFO] , спадкова справа не заводилась; копіями сторінок паспорта позивачка; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивачів на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем [PERSON] право власності на спірне майно - будинковолодіння [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 № 807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») (1/4 частка, що належала йому як члену колгоспного двору,+ 1/2 частка, яку він успадкував після смерті батька [PERSON] ; + 1/4 частки, яку він успадкував після смерті матері [PERSON] ).

Outcome: approved