Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-19 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за зобов`язанням спадкодавця, посилаючись на те, що [INFO] року батько відповідача [PERSON] - [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 14 березня 2016 року та сплатити за користування позикою 2 % на місяць, про що написав відповідну розписку. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в сумі у строк до 14 березня 2016 року, проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув. Окрім того, тогод дня - 14 вересня 2014 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США та 35 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 25 березня 2015 року та сплатити за користування позикою 2 % у місяць, про що написав відповідну розписку. Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в сумі у строк до 25 березня 2015 року, проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув. У грудні 2014 року [PERSON] помер, грошові кошти за договорами позики він не повернув, а тому його зобов`язання перейшли до спадкоємців. 18 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до спадкоємців з листами-вимогами про повернення суми боргу, проте ці вимоги залишились невиконаними, а 23 червня 2015 року позивачі направили до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори листи з вимогами до спадкоємців [PERSON] . Ці листи були передані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дроботун О.Л., яка повідомила позивачів про те, що довела до відома спадкоємців наявність вимог кредиторів. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 листопада 2015 року позови [PERSON] та [PERSON] були об`єднані в одне провадження. Також позивачі під час розгляду справи неодноразово збільшували розмір позовних вимог. Так, [PERSON] у позовній заяві у редакції від 20 листопада 2018 року просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] в сумі 144 325 грн. 84 коп., але в межах вартості майна, отриманого у спадщину (а.с. 17 том 3). [PERSON] у позовній заяві у редакції від 20 листопада 2018 року просив стягнути з [PERSON] на його користь борг за зобов`язаннями спадкодавця [PERSON] в сумі 180 025 грн. 84 коп., але в межах вартості майна, отриманого у спадщину (а.с. 9 том 3). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 20 листопада 2018 року (а.с.25 том 3), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити у редакції позовних вимог від 20 листопада 2018 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 20 листопада 2018 року (а.с.22 том 3), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити у редакції позовних вимог від 20 листопада 2018 року. Відповідач - в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайту судової влади (суду). Відповідачем надано відзив на позови від 16 грудня 2018 року (а.с. 41 - 46, 47), вважаючи їх такими, що не доведені та обгрунтовані і не відповідають фактичним обставинам та вимогам діючого законодавства. Так, відповідач вважає, що позивачі не довели існування між ними та спадкодавцем [PERSON] договірних зобов`язань, написання останнім розписок про отримання грошей та, відповідно, факту отримання грошей. Вказаючи, що розписки не містять усіх необхідних реквізитів, зокрема даних про особи позикодавців та адреси реєстрації позичальника і його повних паспортних даних, відомостей про існування свідків передачі грошей, а зазначений в розписці невідомий знак $ унеможливлює встановлення розміру суми боргу у національній валюті. Також позивачі не довели ту обставину, що [PERSON] не виконав свої зобов`язання за договорами позики, а правочини в порушення вимог статті 65 Сімейного кодексу України були укладені без згоди дружини позичальника, якій нічого невідомо про боргові зобов`язання чоловіка. Окрім того на думку відповідача, він не може відповідати за позовом, оскільки свідоцтво про право на спадщину він не отримував, вимог до нього позивачі не заявляли та визначений статтею 1281 ЦК України строк пред`явлення вимог до спадкоємця пропустили. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дроботун О.Л. в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлена - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайту судової влади (суду). Водночас третьою особою подано заяву про розгляд справи за її відсутності, надавши письмові пояснення на позов, зазначивши, що 17 червня 2015 року нею було заведено спадкову справу до майна померлого [PERSON] 2 липня 2015 року від Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори на її адресу надійшли заяви-претензії [PERSON] та [PERSON] щодо забезпечення боргу спадкодавця, які були зареєстровані належним чином. Листом від 17 липня 2015 року вона повідомила спадкоємця за законом про претензію кредиторів. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось, всі дії вчинені відповідно до чинного законодавства. За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи та відповідача на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за їх погодженням й погодженням позивача, і згідно поданими такими особами заявами. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Вислухавши пояснення представника позивачів, вивчивши відзив на позови, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням висновків проведених судових експертиз, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що 14 вересня 2014 року батько відповідача [PERSON] - [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США, які [PERSON] зобов`язався повернути до 14 березня 2016 року та сплатити за користування позикою 2 % на місяць, про що написав відповідну розписку (а.с. 7 том 1). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в сумі у строк до 14 березня 2016 року (а.с. 7 том 1), проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув. Окрім того, тогод дня - 14 вересня 2014 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 5 000 доларів США та 35 000 грн., які останній зобов`язався повернути до 25 березня 2015 року та сплатити за користування позикою 2 % у місяць, про що написав відповідну розписку (а.с. 146 том 1). Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується розпискою, за якою [PERSON] підтвердив отримання та обов"язок повернення коштів в сумі у строк до 25 березня 2015 року (а.с. 146 том 1), проте в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув. [INFO] року [PERSON] помер у віці 37 років (а.с. 55 том 1), що підтверджується свідоцтвом про його смерть, актовий запис № 1232 від 30 грудня 2014 року, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, грошові кошти за договорами позики він не повернув, а тому його зобов`язання перейшли до спадкоємців (т. 1 а.с. 7, 146). 18 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до спадкоємців з листами - вимогами про повернення суми боргу, проте ці вимоги залишились невиконаними, а 23 червня 2015 року позивачі направили до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори листи з вимогами до спадкоємців [PERSON] . Ці листи були передані приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дроботун О.Л., яка повідомила позивачів про те, що довела до відома спадкоємців наявність вимог кредиторів (а.с. 76 том 1). Доводи відповідача про те, що [PERSON] зазначені розписки не писав спростовуються висновком почеркознавчої експертизи № 902/903/16-32 від 20 квітня 2016 року, згідно з яким рукописні записи (буквені та цифрові), а також підписи [PERSON] у розписках, датованих 14 вересня 2014 року, про отримання грошових коштів у борг від [PERSON] та [PERSON] виконано [PERSON] (а.с. 23-35 том 2). Вказаний висновок суд вважає належним і допустимим доказом і покладає його в основу рішення, оскільки він проведений з дотриманням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 № 53/5, з використанням науково-методичних рекомендацій та методик проведення такого виду експертиз. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином між [PERSON] та позивачами були укладені договори позики грошей на визначений термін. За умовами яких позивачі передали [PERSON] зазначені грошові суми у позику - 5 000 доларів США, 5 000 доларів США та 35 000 грн. 00 коп., а [PERSON] зобов`язався повернути отримані кошти готівкою у строк, визначеними умовами договорів, й у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаних договорів, засвідченими розписками. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам. Відповідно судом встановлено, що зобов`язання за договорами позики [PERSON] не виконав. Невиконання [PERSON] боргових зобов`язань підтверджується наявністю у позивачів оригіналів розписок померлого. Доказів, які б підтверджували протилежне, стороною відповідача не надано. На розписках немає написів, які б свідчили про часткове виконання [PERSON] позикових зобов`язань. Наявність у [PERSON] та [PERSON] оригіналів розписок також підтверджує, що саме вони, а не інші особи, були позикодавцями. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої відповідно до положень статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Судом встановлено, що до складу спадщини входить 1/4 частина квартири за адресою: [ADDRESS] , що визнається відповідачем (а.с. 75 том 1). Зобов`язання за позикою не є зобов`язаннями, які нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, а отже вони також входять до складу спадщини на загальних підставах. Оскільки заповіту [PERSON] не залишив, право на спадкування за законом отримали спадкоємці першої черги - дружина [PERSON] , син [PERSON] та батьки [PERSON] і [PERSON] [INFO] неповнолітній син спадкодавця [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті батька, а дружина та батьки померлого у в цей же день подали заяви про відмову від спадщини на користь сина спадкодавця (т. 1 а.с. 52, 61, 65, 69), відтак до відповідача [PERSON] перейшли як права на спадкування після смерті батька усього належного йому майна, так і зобов`язання за позикою спадкодавця. Відповідно до положень статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статті 1216, 1218 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Судом встановлено, що дізнавшись про смерть [PERSON] , позивачі 18 червня 2015 року направили дружині та батькам померлого письмові вимоги про повернення боргу спадкодавця одноразовим платежем, як це передбачено частиною 2 статті 1282 ЦК України (а.с. 8, 9, 10, 147, 148, 149 том 1). Оскільки зазначені вимоги були пред`явлені до спливу шести місяців від дня смерті спадкодавця, посилання сторони відповідача на пропуск позивачами визначеного законом строку пред`явлення вимоги та недоведеність часу, коли вони дізналися про смерть [PERSON] , є необґрунтованими. Та обставина, що серед одержувачів вимоги не був зазначений син спадкодавця - відповідач [PERSON] , який наразі є єдиним спадкоємцем, правового значення для вирішення цього спору не має, оскільки на той час відповідач був неповнолітнім, а вимога була адресована в тому числі і його матері, яка є була його законним представником, наразі [PERSON] є повнолітнім. Окрім того за змістом цивільного закону кредитор спадкодавця може і не володіти інформацією про особи спадкоємців померлого боржника, а визначальним є сам факт заявлення вимоги до спадкоємців у встановлений законом строк, але не пізніше одного року від настання строку вимоги. 23 червня 2015 року позивачі повторно пред`явили письмові вимоги до спадкоємців [PERSON] , направивши їх до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини (а.с. 77, 81 том 1). Вказані вимоги були передані за місцем відкриття спадкової справи приватному нотаріусу Київського міського нотаріального округу Дроботун О.Л., яка листом від 17 липня 2015 року повідомила спадкоємця [PERSON] про претензії позивачів та роз`яснила відповідні вимоги спадкового законодавства (т. 1 а.с. 85). Згідно з приписами статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Судом встановлено, що вимоги позивачів-кредиторів відповідачем не виконані. Згідно зі ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємців грошових коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням вартості отриманого останніми майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника, оскільки не визначення вартості (суми) спадщини може буде підставою для нового спору. Ухвалою суду від 12 червня 2017 року призначено проведення оцінки вартості спадкого майна - квартири за адресою: [ADDRESS] , якою 1/4 частиною володів позичальник, й згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 12915/17-43від 24.11.2017 року встановлено, що ринкова вартість вказаної квартири на час проведення дослідження може становити 1 003 262 грн. 00 коп. (а.с. 236 - 245 том 2), відповідно її ј частина становить 250 815 (двісті п"ятдесят тисяч вісімсот п"ятнадцять) грн. 50 (п"ятдесят) коп., що є межею вартості майна, отриманого у спадщину для задоволення вимог таких кредиторів. Передумовою застосування передбаченого частиною 2 статті 1282 ЦК України такого способу задоволення вимог кредитора як накладення судом стягнення на спадкове майно є його передача спадкоємцям в натурі, а оскільки свідоцтво про право на спадщину відповідачем не отримане, суд вбачає підстави для судового захисту порушеного права позивачів шляхом примусового стягнення суми боргу. Борг підлягає стягненню в національній валюті України за офіційним курсом долара США до гривні як це передбачено частиною 2 статті 533 ЦК України. Офіційний курс долара США до національної валюти України станом на 20 листопада 2018 року становить 2775, 4970 грн. за 100 дол. США. Відповідно до положень частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Укладені між позивачами та спадкодавцем договори позики передбачають право позикодавців на отримання процентів в розмірі 2% від суми позики в місяць. Так, позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 138 774 грн. 85 коп., що еквівалентно до курсу валют Національного банку України - 5 000 доларів США - заборгованості за договором позивки, 2% від суми договору (5 000 доларів США) становить 100 доларів США за два місяці, тобто до часу смерті позичальника - 200 доларів США, що еквівалентно до національної валбюти України - гривні - 5 550 грн. 99 коп., 35 000 грн. 00 коп., 2% від суми договору - 35 000 грн. 00 коп. за два місяці, що становить 700 грн., а всього - 180 025 грн. 84 коп., що підлягає задоволенню, зважаючи на обґрунтованість такої вимоги, водночас ці вимоги можуть бути задоволені лише в межах вартості майна, отриманого у спадщину - ј частини квартри № 136, що в будинку [ADDRESS] , що складає 250 815 грн. 50 коп. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача на його користь 138 774 грн. 85 коп., що еквівалентно до курсу валют Національного банку України - 5 000 доларів США - заборгованості за договором позивки, 2% від суми договору (5 000 доларів США) становить 100 доларів США за два місяці, тобто до часу смерті позичальника - 200 доларів США, що еквівалентно до національної валбюти України - гривні - 5 550 грн. 99 коп., а всього - 144 325 грн. 84 коп., що підлягає задоволенню, зважаючи на обґрунтованість такої вимоги, водночас ці вимоги можуть бути задоволені лише в межах вартості майна, отриманого у спадщину - ј частини квартри № 136, що в будинку [ADDRESS] , що складає 250 815 грн. 50 коп. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві на нього, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 443 грн. 25 коп. а також понесені витрати на проведення судової експертизи з визначення вартості спадкового майна - 2 971 грн. 20 коп., а всього - 4 414 грн. 45 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 1 800 грн. 25 коп. а також понесені витрати на проведення судової експертизи з визначення вартості спадкового майна - 2 971 грн. 20 коп., а всього - 4 771 грн. 45 коп., які також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 16, 526, 638, 1046, 1047, 1216, 1218, 1281, 1282, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved