Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ АФ «Ободівська» про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення\~земельної ділянки.В обгрунтування позовної заяви покликається на те, що 29 серпня 2014 року [PERSON] , орендодавець, з одного боку, та ТОВ "Агрофірма Ободівська" в особі [PERSON] , орендар, з другого боку, уклали договір оренди земельної ділянки. Згідно даного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення (земельна частка (пай)), яка знаходиться на території Новоободівської сільської ради, кадастровий номер земельної ділянки 0524183900:01:001:0137. В оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,8574 га у тому числі ріллі 1,8574 га. Договір укладено строком на 10 років з урахуванням періоду ротації. Право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 1,8574 га засвідчує державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № N° 809399 згідно розпорядження Тростянецької районної державної адміністрації № 94 від 15 квітня 2005 року. [INFO] [PERSON] помер. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] являється позивач [PERSON] на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2017. Після прийняття спадщини, а саме земельної ділянки, йому стало відомо, що дана земельна ділянка перебуває в оренді ТОВ "Агрофірма Ободівська" відповідно до договору оренди землі від 29 серпня 2014 року. Позивач повідомив орендаря про смерть орендодавця [PERSON] , з яким укладався договір оренди, повідомив також про те, що за ним визнано право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку загальною площею 1,8574 га у тому числі ріллі 1,8574 га, яка перебуває в оренді. При цьому заявив, що з моменту смерті орендодавця [PERSON] , власника земельної ділянки, згідно нормативно-правових актів України, договір про оренду земельної ділянки припинено і ТОВ "Агрофірма Ободівська" зобов`язано повернути земельну ділянку новому власнику, який в установленому законом порядку її успадкував. Звернення в усному порядку до ТОВ "Агрофірма Ободівська" з приводу припинення договору оренди та повернення земельної ділянки, залишились без задоволення, тому 13 червня 2019 року позивач звернувся із письмовою заявою. 21 серпня 2019 року за № 202 отримав відповідь з ТОВ "Агрофірма Ободівська" за підписом директора Солодкого Ю.Ф., де сказано, що земельну ділянку зможе отримати лише після 27 серпня 2024 року, тобто після закінчення строку визначеного у договорі оренди. Таким чином орендар ТОВ "Агрофірма Ободівська" відмовивши у поверненні земельної ділянки площею 1,8574 га у тому числі ріллі 1,8574 га, власником якої є позивач, порушив його право власності і чинить перешкоду у його реалізації. Вважає, що в зв`язку зі смертю [PERSON] було припинено право власності на земельну ділянку, що передбачено ст. 345 ЦК України. Тому просив визнати недійсним договір оренди землі укладений 29 серпня 2014 року між орендодавцем [PERSON] і орендарем ТОВ "Агрофірма Ободівська" в особі [PERSON] в зв`язку зі смертю орендодавця [PERSON] та зобов`язати ТОВ "Агрофірма Ободівська" повернути земельну ділянку загальною площею 1,8574га її власнику [PERSON] , право власності на яку в порядку спадкування за законом визнано Тростянецьким районним судом Вінницької області. Також просив судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 06 серпня 2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 03 листопада 2020 року ухвалою суду підготовче засідання закрито та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги (в редакції позовної заяви від 11.09.2020) підтримав повністю за обставин, викладених в позовній заяві. Представник позивача адвокат Марковськиий О.В. позов підтримав, пояснивши, що згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власник земельної ділянки [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцем його майна являється позивач [PERSON] , а отже і власником вищевказаної земельної ділянки. Зі смертю людини припиняється право власності на майно, що передбачене ст.345 ЦК України. Отже право власності [PERSON] припинено, тому і договір оренди не діє, бо людина померла. Договір оренди землі з новим власником має бути переукладений, сторони мають право укласти інший договір оренди. Вважає, що відповідач порушив його право власності на земельну ділянку. Сам договір в зв`язку із смертю сторони не відповідає вимогам Земельного Кодексу України, Цивільного Кодексу України, тому просив визнати недійсним договір оренди укладений 29 серпня 2014 року між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Ободівська» та повернути земельну ділянку власнику [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що за життя [PERSON] було укладено договір оренди з ТОВ «АФ «Ободівська». Відповідно до Закону України «Про оренду землі» та самого договору оренди від 29.08.2014 зміна сторони не є підставою для розірвання договору оренди. Право власності [PERSON] не порушено, ніхто не оспорює його право власності, однак при зміні власника земельної ділянки договір оренди продовжується. Тобто правочин дійсний, немає підстав визнавати його недійсним по тій причині, що змінився власник земельної ділянки. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд за правилом ч.1 ст. 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтями 15, 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що земельна ділянка кадастровий номер 0524183900:01:001:0137 площею 1,8574 га належала [PERSON] , що підтверджується копією Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №809399(а.с.7). За життя, 29 серпня 2014 року, [PERSON] уклав договір оренди землі з ТОВ «Агрофірма «Ободівська» строком на 10 років з урахуванням періоду ротації основної сівозміни, земельна ділянка, яка знаходиться на території Новоободівської сільської ради, кадастровий номер 0524183900:01:001:0137 (а.с.15-19). Даний договір було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с.9-11) та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №165852581, сформованою 08.05.2019, відповідно до якої земельна ділянка кадастровий номер 0524183900:01:001:0137, площею 1,8574га, перебуває в оренді у ТОВ АФ «Ободівська» на підставі договору оренди землі від 29.08.2014, укладеного між [PERSON] та ТОВ АФ «Ободівська» (а.с.12-13). [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 25 травня 2015 року (а.с.14). Спадкоємцем після смерті [PERSON] являється позивач [PERSON] на підставі рішення Тростянецького районного суду Вінницької області від 21.07.2017 у справі №147/612/17 (а.с.5,6). Дане рішення набрало законної сили та ніким не оспорюється. Позивач [PERSON] зареєстрував своє право власності на земельну ділянку кадастровий номер 0524183900:01:001:0137 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що наявний витяг з ДРРП №94294492 від 11.08.2017. Відповідно до Витягу підставами виникнення права власності являється рішення суду №147/612/17 від 21.07.2017 та Витяг з Державного земельного кадастру НВ-0504774562016, виданий 16.08.2016. (а.с.8). 13.06.2019 [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Агрофірма «Ободівська» з письмовою заявою, в якій вказавши, що він являється новим власником земельної ділянки в порядку спадкування після смерті [PERSON] , вимагав припинення договору оренди земельної ділянки та повернення її новому власнику (а.с.20). Відповіддю ТОВ «Агрофірма «Ободівська» від 21.08.2019 вих.№202, товариство вказало, що земельна ділянка кадастровий №0524183900:01:001:0137 дійсно використовується на підставі договору оренди. Термін дії спливає 27.08.2024 року, тому вилучити земельну ділянку він зможе по закінченню строку дії договору (а.с.21). На підставі ухвали суду від 03.11.2020 у відповідача було витребувано оригінал договору оренди землі від 24.08.2014 . Відповіддю ТОВ «Агрофірма «Ободівська» повідомило, що оригінал договору оренди з [PERSON] не зберігся в зв`язку з крадіжкою (а.с.100, 110). Оглянувши в судовому засіданні оригінал реєстраційної справи, витребуваної з Тростянецької РДА, в якій міститься договір оренди землі від 29.08.2014 кадастровий номер 0524183900:01:001:0137, встановлено, що дійсно 29.08.2014 між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Ободівська» було укладено договір оренди земельної ділянки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої\~статті 11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або не настання певної події (ч.6\~статті 11 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (згідно із частиною першою\~статті 203 ЦК України). Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина четверта\~статті 203 ЦК України). Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч.1\~ст. 93 ЗК України). Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем (ч.4\~ст. 124 ЗК України). Згідно з ч.1 ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до\~ст. 6 ЦК України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга\~статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий ч.3\~ст. 6 ЦК України). За договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату (ч.1 ст. 792 ЦК України). Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина перша\~статті 763 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (ч.1\~ст. 631 ЦК України). Згідно з ч. 2\~ст. 792 ЦК України\~відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема, Закон України\~«Про оренду землі». Статтею 4 Закону України\~«Про оренду землі» передбачено, що орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи. Відповідно до\~ст.\~32 Закону\~України\~«Про оренду\~землі» (в редакції Закону на час виникнення правовідносин) перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі. Така ж умова зазначена і в самому договорі оренди від 29.08.2014, укладеному між [PERSON] та ТОВ АФ «Ободівська», зокрема відповідно до п.40 Договору оренди землі від 29.08.2014 перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої сторони, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору (а.с.16). Відповідно до ч.1\~ст. 407 ЦК України\~право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Отже, користуватися земельною ділянкою приватної власності можливо на праві оренди, підставою для якої є договір, відповідно до якого сплачується орендна плата. Набранням договором чинності є момент у часі, коли починають діяти права та обов`язки по договору, тобто коли договір як підстава виникнення правовідносин, виражена (оформлена) у письмовій формі, в якій зафіксовані умови договору, породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні цього договору. Згідно зі ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Частиною третьою статті 203\~ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч.1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Частиною першою статті 215 ЦК України, статтями 229-233\~ЦК України передбачено недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. Якщо ж встановлено, що сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. Відповідно до\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 ЦК України, як передбачено у частині першій\~статті 215 ЦК України. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Предметом позовних вимог [PERSON] є визнання недійсним договору оренди землі від 29 серпня 2014 року укладеного між його дідом [PERSON] та ТОВ АФ «Ободівська». Позивач звернувся з вимогою про визнання недійсним договору оренди, посилаюсь на те, що причиною недійсності договору оренди являється смерть орендодавця, тобто на підставі п.11 ч.1 ст. 345 ЦК України. Позивачем та представником позивача в своїй заяві та в своїх поясненнях по суті справи не ставиться під сумнів умови договору оренди землі від 29.08.2014, укладеного між [PERSON] та відповідачем по справі. Жодної вимоги чи заперечень стосовно недійсності підпису сторін у договорі та правомірності укладеного договору позивачем не ставиться. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій\~статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Матеріали справи не містять жодного доказу недійсності правочину, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Ободівська» 29 серпня 2014 року. За правилами\~ст. 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини (Справа "Проніна проти України" N 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року) вказав, що п. 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Враховуючи наведене вище, суд, дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору оренди землі є необґрунтованими, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed