Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

09.10.2015 р. позивач [PERSON]звернувся до Краматорського міського суду Донецької області з позовною заявою до відповідача [PERSON], Департаменту житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації про визнання приватизації житлового приміщення недійсним, за якою ухвалою суду від 12.10.2015 р. було відкрито провадження, а ухвалою від 21.10.2015р. справу було передано за підсудністю на розгляд до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 06.11.2015 р. справу було прийнято до провадження судді Бабій С.О., ухвалою від 02.12.2015 р. замінено первісного відповідача Департамент житлово-комунального господарства Донецької обласної державної адміністрації на Донецьку міську раду. Відповідно до уточненої позовної заяви від 18.03.2016 р., позивач просив розпорядження Управління комунальних ресурсів від 25.03.2013 року № 319 Донецької міської ради та відповідно видане свідоцтво про право власності на житло визнати незаконним, визнати недійсною приватизацію відповідачем квартири [ADDRESS], визнати за позивачем право на приватизацію частки квартири [ADDRESS] в межах встановленої законодавством України санітарної норми.(а.с.183-184). Обґрунтовуючи позов, позивач посилався на те, що з позивач та члени його сім'ї мешкали у спірній квартирі з 1963 року, а з 1980 року позивач став основним наймачем цієї квартири. Позивач також встав на квартирний облік на розширення та благоустрій від шахти "Панфіловської", далі "Куйбишевської", "Октябрьської" і "Засядько". У 2007 році позивач отримав ордер на розширення на 5-х осіб: була отримана частково облаштована квартира [ADDRESS], де оселилися та фактично проживали до січня 2015 року відповідач зі своєю дружиною та дитиною. У цьому ж році було прийнято рішення позивачу з дружиною і дочкою [PERSON] виписатися з квартири по [ADDRESS], для того, щоб сім'я мала можливість отримати на розширення 1- кімнатну квартиру в [ADDRESS]. Позивач зі своєю дружиною продовжували постійно мешкати по [ADDRESS]. Відповідач, після реєстрації шлюбу з дочкою позивача 28.04.2007 р., був зареєстрований по [ADDRESS] з 05.07.2007 року, після чого за його заявою Рішенням виконавчого комітету Куйбишевської районної ради в м.Донецьку № 185 від 09.04.2008 р. був визнаний наймачем квартири. Вказує, що відповідач без згоди позивача та третьої особи звернувся до органу приватизації і за оспорюваним розпорядженням Управління комунальних ресурсів від 25.03.2013 року № 319 отримав свідоцтво про право власності на спірну квартиру, де мешкав позивач зі своєю сім'єю. Відтак, шляхом обману, а саме, надання міській раді неправдивих даних, що позивач з дружиною виїхали на інше місце проживання, що в спірній квартирі не живе інших членів родини, а тільки він, що у відповідача відсутні інші члени сімі (дружина з малолітньою дитиною), відповідач отримав у власність шляхом приватизації житлове приміщення, в якому ніколи не проживав. Крім того, вказує, що відповідно до інформації, наданої Управлінням ЖКГ м.Краматорська, розпорядженням органу приватизації виконкому міської ради від 04.11.1998 року № 5792/Н відповідачу було передане право власності на 1/5 квартири [ADDRESS] площею 13,74 кв.м. Отже, відповідачем було приватизовано безоплатно житлової площі державного житлового фонду 50,54 кв.м. у двох кватирах, що не відповідає вимогам Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду України». Оскільки позивач мав право на приватизацію частки квартири по [ADDRESS], так як 14.03.2013 року ним була приватизована частка квартири по вул.Планерська 6/17 площею 38,9 кв.м, за рахунок чого він отримав тільки 19,45 кв.м житлової площі, що менше встановленої норми 31 кв м. з двох квартир, чим порушено його права. До суду від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.206). Від выдповыдача та представника відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с.220). Позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Одночасно подав письмові заперечення на уточнений позов (а.с.136-142), у яких просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі у зв'язку із їх незаконністю, необґрунтованістю, відсутності у позивача права на звернення до суду з такими вимо\-гами та у зв'язку із спливом строку позовної давності. Вказує, що звертаючись до суду, позивач вимагає захистити свої нібито порушені майнові права шля\-хом визнання недійсним акту (рішення) суб'єктами владних повноважень, а саме - структурного підрозділу Виконавчого органу Донецької міської Ради - Розпорядження Управління комуналь\-них ресурсів Донецької міської ради № 319 від 25.03.2013 року про приватизацію Відповідачем найму житлового приміщення - квартири [ADDRESS]. До моменту набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS], остання перебувала у комунальній власності. Зміна договору найму квартири [ADDRESS] відбулася на підставі відповідного рішення органу місцевої влади. Вказує, що, як зазначає сам позивач, перебуваючи у родинних стосунках з відповідачем, добровільно поступився правами наймача квартири [ADDRESS], про що свідчить відповідна заява подана до власника (розпорядника) квартири. Факт правомірності поступки позивача права наймача підтверджується матеріалами, наданими до Виконкому Куйбишевської районної в м. Донецьк ради Суспільною комісією з житлових питань при виконкомі, і клопотаннями ЖЕУ КП «Керуюча компанія Куйбишевського району м. Донецька», про що чітко зазначено у Рішенні № 185 від 09.04.2008 року. Оскільки прийняття рішень щодо зміни догово\-рів найму житлових приміщень що перебувають у комунальній власності віднесено до компете\-нції виконкомів відповідних рад, приймаючи Рішення № 185 від 09.04.2008 року Виконком Куйбишевської районної в м. Донецьк ради діяв в межах наданих йому повноважень та у відповідності до норм матеріа\-льного права. Відповідно до довідки про склад сім'ї та займані приміщення виданої КП «Управляюча компанія Куйбишевського району м. Донецька», інших осіб, що мали б відповідно до Закону № 2482 право на приватизацію квартири [ADDRESS] не встановле\-но. Факт невикористання відповідачем житлових чеків для приватизації державного житлового фонду також був підтверджено відповідною довідкою. Наявності підстав для збереження за позивачем права на житло відповідно до ст. 71 ЖК Укра\-їни встановлено не було. Усі зазначені документи повинні зберігатися в оригіналах у відповідних матеріалах Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради в матеріалах з приватизації, тому надати їх суду від\-повідач не має змоги за об'єктивних обставин. Щодо вимог позивача про визнання недійсною приватизації спірної квартири, зазначає, що такий спосіб захис\-ту прав не передбачений законом (визнається недійсною не приватизація, а акт суб'єкта владних повноважень про приватизацію) та порушую право відповідача на жи\-тло. Щодо визнання за позивачем права на приватизацію частини спірної квартири, вказує, що вирішення такого питання є поза межами компетенції суду, оскільки підстави для виникнення права на приватизацію та порядок реалізації такого права встановлений спеціальним порядом № 56 та віднесено до компетенції суб'єкта владних повноважень, а отже, належним спо\-собом захисту прав буде вимога про визнання протиправним рішеня такого суб'єкта про ви\-знання чи не визнання права на приватизацію, і позивачем не визначено, на яку саме частину спірної квартири, на його думку, суд повинен визнати наявність права на приватиза\-цію. Також просив застосувати до вимог позивача наслідки спливу позовної давності. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі в підтвердження вказаних обставин, суд вважає що у задоволенні позову слід відмовити повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 1 та 2 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради народних депутатів міста Донецька від 13.06.2007 р. № 307 виконкомом Куйбишевської районної ради народних депутатів міста Донецька 14.06.2007 р. було видано [PERSON] ордер № 19727 на право зайняття 1 кімнати площею 20,00 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. Зокрема, членом сім'ї наймача зазначений позивач [PERSON] (а.с.11). Пп. 1.11 п.1 Рішення виконкомому Куйбишевської районної ради народних депутатів міста Донецька від 09.04.2008 р. «Про зміну договорів найму житлових приміщень» (а.с.27)14.06.2007 р. було змінено договір найму житлового приміщення за заявою відповідача [PERSON], «у зв'язку із вибуттям основного квартиронаймаччя [PERSON] до нового місця проживання в випиской його 17.07.2007 року, визнати наймачем 2-хкімнатної квартири 2 житловою площею 23 м2 будинку : по вул. Денисенко [PERSON], прописаного та мешкаю чого у даному житловому приміщенні з 05.07.2007 р., сім'я 1 чоловік» (а.с.27-29). В подальшому, на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради міста Донецька від 08.08.2012 р. № 258 виконкомом Куйбишевської районної ради міста Донецька. було видано [PERSON] ордер № 19785 на право зайняття 1 кімнати площею 18,68 кв.м. у квартирі [ADDRESS]. Зокрема, членом сім'ї наймача зазначений позивач [PERSON] (а.с.12). Ст.6 Житлового кодексу УРСР передбачено, що жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян, а також для використання у встановленому порядку як службових жилих приміщень і гуртожитків. Надання приміщень у жилих будинках для потреб промислового характеру забороняється. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 9 ЖК УРСР, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Ст.52 ЖК УРСР передбачено, що жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Статтею 58 ЖК УРСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.03.2013 р. № 312, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради на підставі розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради від 25.03.2013 р. № 319, належить квартира квартира [ADDRESS], загальною площею 36,8 кв.м. (а.с. 17, 22). У свідоцтві вказано, що квартиру приватизовано згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.ст. 1, 2, 8 Закону України «По приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму, належать до об'єктів приватизації. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. За змістом зазначених норм право на приватизацію обумовлюється належністю житлового приміщення до державного житлового фонду та постійним проживанням особи, що бажає здійснити приватизацію, у такому житловому приміщенні. Відповідно до п.п. 18 - 21 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56 (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви (додатки 2, 3) та необхідну консультацію. При наявності у наймача або членів його сім'ї пільги на безоплатне одержання займаного житла незалежно від розміру загальної площі до заяви додається відповідний документ (копія посвідчення, довідка та інше), що підтверджує право на пільгові умови приватизації. Згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку) підтверджується письмово і додається до заяви. При оформленні заяви на приватизацію квартири (будинку) громадянин бере на підприємстві, що обслуговує жилий будинок, довідку про склад сім'ї та займані приміщення (додатки 4, 5). У довідці вказуються члени сім'ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також тимчасово відсутні особи, за якими зберігається право на житло. У довідці вказуються новонароджені, і на них розраховується норма площі, що передається безкоштовно, незалежно від строку їх народження та введення в дію Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово, при цьому ч. 6 ст. 29 ЦК України передбачає, що фізична особа може мати кілька місць проживання. Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідно до Конституції України регулює відносини, пов'язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні. Зокрема, частиною 2 статті 2 Закону передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-125цс12, «Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 5, ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації. Згідно із ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Виходячи з аналізу змісту Закону у поєднанні з нормами ст. ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї». Крім того, у правовій позиції Верховного Суду України у справі за № 6-121 цс 13 від 11 грудня 2013 року зазначено, що право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленною заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. Відтак, суд погоджується із позивачем у тому, що сама по собі відсутність реєстрації особи у спірній квартирі не може бути підставою для обмеження участі у приватизації спірної квартири, проте лише за умови того, що така особа не є членом сім'ї наймача, а саме відповідача [PERSON] Згідно ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Враховуючи те, що відповідно до ордеру № 19785, виданого на підставі рішення виконкому Куйбишевської районної ради міста Донецька від 08.08.2012 р. № 258 позивач [PERSON] як член сім'ї [PERSON] набув право проживання у квартирі [ADDRESS], та в подальшому скористався своїм правом на приватизацію вказаної квартири, що випливає із свідоцтва про право власності на житло від 14.03.2013 р. № 263, виданого Управлінням комунальних ресурсів Донецької міської ради на підставі розпорядження Управління комунальних ресурсів Донецької міської ради від 14.03.2013 р. № 263 (а.с. 12, 49, 50), суд критично сприймає доводи позивача про те, що він одночасно був членом сім'ї наймача, а саме відповідача [PERSON], а відтак також мав право на приватизацію також і спірної квартири. Вказане, з огляду на приписи ч. 6 ст. 29 ЦК України, за якою фізична особа може мати кілька місць проживання, не виключає того, що позивач міг фактично мешкати у квартирі [ADDRESS], на підтвердження чого ним надано акти про спільне проживання, довідки та пояснення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.23-26, 112-129, 164-165, 199-202). Це саме стосується і можливості проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS]. Що стосується посилань позивача на те, що відповідачем було приватизовано 50, 54 кв.м. у двох квартирах - спірній та кв. [ADDRESS], чим порушено норми Закону України «По приватизацію державного житлового фонду», тобто понад норми, встановлені для безоплатної приватизації, суд вважає, що такі дії не порушують права саме позивача, а відтак не можуть бути підставою для задоволення вимог останього (а.с. 186). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд одночасно вважає помилковими твердження відповідача про те, що позовні вимоги позивача щодо скасування розпорядження про приватизацію спірної квартири є вимогою про визнання недійсним рішення (акту) суб'єктів владних повноважень. Так, згідно ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов'язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст.8 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суди повинні перевірити належність справ до їх юрисдикції та підсудності. Цивільна юрисдикція - це визначена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду цивільних справ, віднесених до їх компетенції. Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно роз'яснень, які містяться у п. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 3 "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визнання підсудності цивільних справ" критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по - перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь - яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по - друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа). В порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Відповідно до ч.2 ст.4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення. При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин. Згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Відповідно до п.п. 1, 7 статті 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. У відповідності до п.1 ч.1 ст.17 КАС України, компетенція адміністративних судів поширюється, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Основними критеріями відмежування справ підсудних адміністративним судам є суб'єктний склад та характер спірних правовідносин, тобто обов'язковим учасником публічно-правового спору має бути суб'єкт владних повноважень, а предметом судового розгляду у адміністративному проваджені має бути публічно-правовий спір. Необхідною ознакою суб'єкта владних повноважень є здійснення ним управлінських функцій у тих правовідносинах, щодо яких виник спір. Суб'єкт владних повноважень, до якого заявлено позов, повинен здійснювати владні управлінські функції щодо позивача. У даній справі суть позовних вимог стосуються зміни речово-правових відносин, що регулюються нормами приватного права. У таких правовідносинах позивач та відповідач є рівноправними суб'єктами цивільних відносин, дії яких спрямовані на реалізацію права володіння, користування та розпорядження об'єктами права державної власності на житло. У цих відносинах відповідач Донецька міська рада виступає як особа, яка представляє власника, реалізуючи його цивільну правосуб'єктність, та не здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, а відтак не є суб'єктом владних повноважень відповідно до ст.17 КАС України. Наявність при цьому у відповідача статусу місцевого органу виконавчої влади не змінює правову природу спірних відносин та не робить даний спір публічно-правовим, як і заявлені вимоги. Відповідно до ч. 10 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Також відповідач просив суд застосувати до позовних вимог наслідки спливу позовної давності, у зв'язку із чим просить відмовити у позові. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до положень ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253 - 255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Позивачем не заявлялися вимоги про визнання незаконними Рішення виконкомому Куйбишевської районної ради народних депутатів міста Донецька від 09.04.2008 р. «Про зміну договорів найму житлових приміщень» (а.с.27). Тому, зогляду на час звернення позивача із даним позовом до суду (09.10.2015 р.), суд вважає, що строк позовної давності щодо позовних вимог позивачем не пропущено, а відтак не може бути підставою відмови у позові. Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed