Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення з квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником квартири [ADDRESS]. На даний час у квартирі зареєстровано чотири особи - позивачка, відповідач [PERSON], відповідачка [PERSON] та їх неповнолітній син [PERSON], 2009 року народження. Відповідачі не беруть участі у сплаті витрат за квартиру, житлово-комунальні послуги, ведуть окреме господарство, не допомагають утримувати квартиру у належному стані. Неодноразово позивачка зверталася до відповідачів із вимогою добровільно знятися з реєстраційного обліку та зняти з реєстраційного обліку дитину, але вони відмовилися це робити. Також неодноразово відповідачами вчинялися скандали у квартирі, вони ображають позивачку, у результаті чого вона неодноразово зверталася з відповідними заявами до поліції. Позивачка є пенсіонером, інвалідом, не має великих доходів, не має можливості у повному обсязі сплачувати квартплату та комунальні послуги за відповідачів. На підставі викладеного позивачка [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд: 1) Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], усунувши тим самим позивачці перешкоди у користуванні її власністю, що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою [PERSON] відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації; 2) Виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS], усунувши тим самим позивачці перешкоди у користуванні її власністю, що є підставою для зняття з реєстрації за вищевказаною адресою [PERSON] відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації; 3) Зобов"язати [PERSON], [PERSON], які є батьками малолітнього [PERSON], 2009 року народження, зняти дитину з реєстрації місця проживання [ADDRESS]. 4) Стягнути з відповідачів на користь позивачки судові витрати по справі. У судовому засіданні позивачка та її представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що він тривалий час проживає у вказаній квартирі, оскільки позивачка була його опікуном з дитинства. Зазначив, що він, його дружина та їх спільна дитини були зареєстровані у спірній квартирі із дозволу власника - позивачки по справі, на даний час вони зареєстровані та проживають, тривалий час сплачували квартплату та комунальні послуги. Але протягом останнього часу позивачка почала виказувати незрозумілі претензії до них, влаштовує сварки, скандали, вимагає звільнити квартири. Також відповідач зазначив, що іншого житла вони не мають, переїхати їм нікуди, а тому виїхати з квартири на даний час вони не можуть. На підставі викладеного відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала пояснення відповідача [PERSON], заперечувала проти задоволення позовних вимог. Представник відповідачів у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, повністю підтримала пояснення відповідачів, просила у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи - Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації - у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність, а при постановленні судового рішення врахувати інтереси неповнолітньої дитини. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідачів, їх представника, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві власності позивачці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло та свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с. 11-12). На даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають чотири особи - позивачка [PERSON], відповідач [PERSON], відповідачка [PERSON] та їх неповнолітня дитини [PERSON], 2009 року народження, що підтверджується довідкою форми № 3 (а.с. 10). Відповідач [PERSON] був зареєстрований до спірної квартири, як племінник позивачки, якою було встановлено опікунство над відповідачем у дитинстві. У подальшому до квартири були зареєстровані також і дружина відповідача [PERSON] та їх спільний син [PERSON], 2009 року народження. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що вона є власником квартири, відповідачі створюють складні умови для проживання, вчиняють сварки та скандали, не сплачують квартплату та комунальні послуги, а тому вона просить виселити їх з квартири. Заперечуючи проти позову, відповідачі зазначили, що лише останнім часом між сторонами почалися непорозуміння, позивачка постійно вимагає виїхати з квартири, але вони зареєстровані і постійно проживають у цій квартирі, іншого житла у них немає, а тому вважають, що мають право на проживання у ній, а підстав для їх виселення немає. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Виходячи з положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Як встановлено судом, відповідачі є членами сім"ї власника квартири, власник квартири не змінювався, надала свою згоду на реєстрацію та проживання відповідачів у спірній квартирі, тобто вказані особи до цього часу не втратили своє право користуватися квартирою [ADDRESS]. Крім того, з письмових матеріалів справи та досліджених судом доказів вбачається, що між сторонами виникла конфліктна ситуація щодо проживання та користування спірною квартирою. Але належних доказів того, що відповідачами вчиняються дії щодо систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі, позивачкою при розгляді справи надано не було. Допитані судом свідки з боку позивачки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що між сторонами виникають конфліктні ситуації, відповідачі не бажають нести витрати по утриманню квартири, постійно влаштовують сварки з позивачкою, у зв"язку з чим позивачка неодноразово зверталася до поліції з відповідними заявами. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], допитані у судовому засіданні з боку відповідачів, пояснили, що відповідачі власними силами робили ремонт у спірній квартирі, але не змогли його закінчити через відсутність коштів. Слід також зазначити, що при вселенні відповідачів до квартири між сторонами не було жодної угоди щодо порядку користування жилим приміщенням, ніж той, що встановлений діючим законодавством. А тому відповідачі мають законні права користуватися жилим приміщенням нарівні із його власником - позивачкою у справі. Крім того, згідно із ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ою сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як задекларовано у ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства", держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумову розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 4 Декларації прав дитини визначено, що дитині належить право на відповідне житло, а стаття 3 Конвенції про права дитини зобов'язує в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, першочергову увагу приділяти забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 1 та 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Під час розгляду справи судом встановлено, що малолітня дитина [PERSON], 2009 року народження, зареєстрований та постійно проживає у спірній квартирі разом з батьками, а тому підстав для його виселення також немає. Також слід зазначити, що власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловила колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у рішенні від 31 січня 2011 року та Верховний Суд України в Постанові від 16.01.2012 року. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки підстав для виселення відповідачів з квартири [ADDRESS] судом під час розгляду справи по суті встановлено не було, а навпаки було з"ясовано законність проживання відповідачів у спірній квартирі. Наявність конфліктної ситуації, що виникла між сторонами, не є підставою для виселення відповідачів зі спірної квартири, а тому у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивачка, як на підстави для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed