Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

06 листопада 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який потім неодноразово уточняв 25.02.2015 року, 16.03.2015 року, вказавши, що він з 23 липня 2014 року був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу збуту ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат". З 01.09.2014 року згідно з протоколом загальних зборів ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат", було змінено директора на Кожуру О.В., і він продовжив свої трудові відносини на тих же умовах, що і раніше. Вказує, що директор підприємства Кожура О.В. вбачала в його повноваженнях та обов'язках виконувати всі її доручення без виключення. Доручення не відповідали колу його повноважень та обов'язків, відповідно до класифікатору професій. Враховуючи дії нового керівництва, він був змушений під тиском обставин написати заяву про звільнення за згодою сторін від 15.09.2014 року. Вважає наказ № 43 від 11.09.2014 року незаконним, так як в день звільнення зі спірним наказом ознайомлений він не був. В зазначеному наказі відсутній його особистий підпис, що є порушенням норм права. Крім того, на дату звернення до суду він не отримав заробітну плату за вересень місяць. Працюючи на підприємстві, він навчався також в Інституті імені Калнишевського МАУП, тому залишився звільненим з роботи і не мав змоги сплатити кошти за навчання. Для того, щоб виплатити кошти за навчання позивач звернувся до банку за позикою. Працюючи на вказаній посаді начальника відділу збуту, він мав змогу планувати бюджет, чого був позбавлений внаслідок звільнення керівництвом. Позивач просить суд визнати незаконним наказ № 43 від 11.09.2014 року та зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю "Зеленодольський хлібокомбінат" його скасувати. Зобов'язати відповідача поновити його на роботі. Стягнути з відповідача на його користь заробітну плату не виплачену при звільненні з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1140 гривень 57 копійок, середньомісячний заробіток за весь час затримки по день розрахунку у розмірі 12408 гривень 76 копійок, моральну шкоду у розмірі 18 200 гривень, витрати на правову допомогу та судовий збір по справі. Позивач в судовому засіданні позовну заяву підтримав повністю, вказав, що він був прийнятий на роботу на посаду начальника відділу збуту ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат". При прийнятті на роботу йому пообіцяли заробітну плату у розмірі 5500 гривень. На роботі його примушували виконувати обов'язки, що, не передбачені посадовими інструкціями. Тому він написав заяву про звільнення за згодою сторін. Вказує, що на день звільнення він був на підприємстві, проте йому особисто не вручили наказ про звільнення та заробітну плату за вересень місяць. В той же день він звертався до директора підприємства та просив виплатити йому заробітну плату, проте заробітна плата не була йому виплачена. З наказами він не ознайомлений, так як до 18.00 годин наказу не було. В день звільнення він отримав лише трудову книжку. Просить стягнути з відповідача на його користь заробітну плату не виплачену при звільненні з урахуванням індексу інфляції у розмірі 1140 гривень 57 копійок, середньомісячний заробіток за весь час затримки по день розрахунку у розмірі 12408 гривень 76 копійок, моральну шкоду у розмірі 18 200 гривень, так як при звільненні з роботи він втратив джерело доходів, а також витрати на правову допомогу та судовий збір по справі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні уточнену позовну заяву підтримав частково, відмовився від позовних вимог в частині поновлення позивача на роботі. Обґрунтовуючи моральну шкоду, заявлену в позовній заяві вказав, що працюючи, позивач мав змогу оплачувати навчання в інституті. Так, як на його робочому місці його змушували до завдань, що не входили до кола його повноважень, [PERSON] написав заяву про звільнення за згодою сторін та позбавився джерела доходу. Його моральні страждання також полягають у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Представник відповідача Добровольський М.Ю. в судовому засіданні позовну заяву не визнав повністю. Надав суду заперечення. Вказує, що громадянин [PERSON] відпрацював на підприємстві на посаді начальника відділу збуту з 23.07.2014 року по 15.09.2014 року. Виконання посадових обов'язків стало важким та втомним, оскільки місце проживання було далеке від місця роботи. А також позивач одночасно навчався у навчальному закладі. 15 вересня 2014 року, під час бесіди з директором підприємства, обидві сторони дійшли згоди, що працювати позивачу не вдається, крім того, [PERSON] знайшов роботу у м. Кривий Ріг, тому запропонував директору припинити трудовий договір за угодою сторін з 15.09.2014 року. Сторони обумовили останній день роботи 15.09.2014 рік. Після написання заяви та погодження всіх умов припинення трудового договору директор підприємства біля 11.00 годин 15.09.2014 року передав заяву [PERSON] до відділу кадрів з метою підготовки наказу про звільнення та попередив про необхідність звернутися до 17.00 годин до відділу кадрів для підписання наказу та у касі підприємства отримати фактичний розрахунок за відпрацьований час. Громадянин [PERSON] близько 14.30 звернувся до відділу кадрів підприємства з вимогою надати трудову книжку та фактичний розрахунок. Працівник відділу кадрів надала йому трудову книжку. Про що свідчить його підпис. На прохання працівника підприємства деякий час почекати для підготовки наказу про звільнення та підписання карток особової справи, [PERSON] відмовився. Вказавши, що поспішає і покинув територію підприємства. Працівником відділу кадрів складено акт від 15.09.2014 року про відмову від підпису у наказі № 43 від 15.09.2014 року та відмову підписання карток особової справи. Разом з тим, головним бухгалтером складено службову записку від 15.09.2014 року про те, що [PERSON] не з'явився за розрахунком та не отримав належні йому кошти за відпрацьований час. Працівником охорони зафіксовано, що 15.09.2014р. у 15-10 год. [PERSON] залишив територію підприємства. На наступний день [PERSON] не з'явився для розрахунку. Листом від 01 жовтня 2014 року було надіслано виписку з наказу № 43 від 15.09.2014 року та повідомлення - запрошення для отримання розрахунку грошових коштів, проте [PERSON] до звернення до суду, так і не з'явився на підприємстві для отримання розрахунку та не звертався на підприємство для отримання розрахунку іншим способом. Оскільки [PERSON] так і не з'явився для отримання розрахунку, його виплати були депоновані в установленому законом порядку. Вважає, що підстави для визнання наказу № 43 незаконним та поновлення на роботі у позивача відсутні. Вказує, що в трудовій книжці [NUMBER] [PERSON], позивач звільнений за згодою сторін згідно наказу № 43 від 11.09.2014 року, проте це є механічною помилкою, адже в заяві про звільнення позивача, в самому наказі та розрахунках вказується 15.09.2014 року. 15.09.2014 року позивач залишив територію підприємства до закінчення робочого часу, не дочекавшись наказу та розрахунку. Щодо доводів позивача про стягнення моральної шкоди, пояснив, що позивач був студентом інституту ще до прийняття на роботу на товариство з обмеженою відповідальністю "Зеленодольський хлібокомбінат" та звільнившись за власним бажанням усвідомлював свої дії та своє матеріальне становище після звільнення. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, з'ясувавши обставини та дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно із ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] наказом №34 від 21.07.2014 року прийнятий на посаду начальника відділу збуту з 23.07.2014року з окладом відповідно до штатного розпису (а.с.46-виписка з наказу), та звільнений 15.09.2014 року наказом №43-к за угодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу (а.с.49). Згідно письмової заяви від 15 вересня 2014 року, [PERSON] просив звільнити його із займаної посади за угодою сторін (а.с.48- копія заяви про звільнення [PERSON]). В судовому засідання позивач не заперечував факт написання ним такої заяви. З огляду на вищевикладене суд вважає встановленим у судовому засіданні, що днем звільнення позивача [PERSON] є 15.09.2014 року. Трудова книжка отримана позивачем [PERSON] в день звільнення - 15.09.2014 року (а.с.50-51). Згідно акту про відмову ознайомлення з наказом про звільнення від 15.09.2014 року (а.с.60) [PERSON], [PERSON], [PERSON] в присутності громадянина [PERSON] склали акт про те, що 15.09.2014 року о 14.30 годин [PERSON] відмовився ознайомитися з наказом №43 від 15.09.2014 року про звільнення за угодою сторін [PERSON], так як він поспішав, від підпису відмовився (а.с.60- копія акту). Згідно службової записки спеціаліста відділу кадрів [PERSON], [PERSON] витребував трудову книжку, у особових картках та наказі про звільнення не розписався, мотивуючи тим, що поспішає (а.с.59). Згідно службової записки головного бухгалтера Журович Т.В., [PERSON] підготовлено повний розрахунок та оплата компенсації відповідно до наказу від 15.09.2014 року, проте з 14.00 годин до 16.55 годин [PERSON] не отримав зазначений розрахунок, залишивши територію підприємства (а.с.61). Згідно повідомлення-запрошення від 01.10.2014 року № 791-к директором О.В.Кожурою ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат" надіслано запрошення позивачу для отримання розрахунку з виплати заробітної плати та компенсації у сумі 754,68 гривень та виписку з наказу № 3 від 15.09.2014 року (а.с.62). Дане повідомлення надіслано позивачу за адресою його реєстрації, згідно паспорту (а.с.6) 03 жовтня 2014 року, та особисто отримано позивачем 09.10.2014 року. Згідно відмітки канцелярії Довгинцівського районного суду цивільний позов прийнятий в провадження суду 06.11.2014 року, тож твердження позивача про отримання повідомлення-запрошення вже під час судового розгляду даного позову не підтвердилися, адже в матеріалах справи міститься розписка з особистим підписом позивача про отримання листа 09.10.2014 року. В матеріалах справи міститься повідомлення-запрошення № 2 від 20.01.2015 року № 01/03 надіслане директором О.В.Кожурою ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат" запрошення позивачу для отримання розрахунку з виплати заробітної плати та компенсації у сумі 754,68 гривень (а.с.72) та повідомлення-запрошення № 3 від 11.02.2015 року № б/н надіслане директором О.В.Кожурою ТОВ "Зеленодольський хлібокомбінат" запрошення позивачу для отримання розрахунку з виплати заробітної плати та компенсації у сумі 754,68 гривень (а.с.73), отримані позивачем особисто під розписку. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника в день звільнення провадиться виплати всіх сум, що належить йому від підприємства. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Позивач просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату на загальну суму 950 гривень, проте, згідно наданих розрахункових документів ця сума становить 754, 68 гривень (а.с.52- копія відомості на виплату грошей). Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що відповідачем в день звільнення [PERSON] та після 15.09.2014 року до подання позовної заяви до суду, вчинялися дії щодо виплати останньому заробітної плати та компенсації, проте позивач не з'явився за отриманням грошових коштів. Тож, належні працівнику суми не виплачені не з вини власника або уповноваженого ним органу, а тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому суд наголошує, що так як [PERSON] не з'явився за розрахунком, його виплати були депоновані у встановленому законом порядку. Доводи позивача про заробітну плату у розмірі 6875,00 грн. суд не може прийняти до уваги, оскільки вказаний розмір заробітної не підтверджено належними доказами, а покази позивача, повністю спростовані дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що позовна вимога про виплату позивачу заробітної плати, не виплаченої при звільненні з урахуванням індексу інфляції підлягає задоволенню, в сумі 910 гривень 14 копійок ( з розрахунку 754,68 гривень помножене на 120.06 % індекс інфляції = 910 гривень 14 копійок) З роз'яснень, які містяться в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року вбачається, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. З огляду на це працівник не може бути звільнений за пунктом 1 статті 36 КЗпП за угодою сторін, якщо одна зі сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. У цьому випадку трудовий договір може бути розірваний з ініціативи працівника або власника чи уповноваженого ним органу з інших підстав, передбачених КЗпП, та з додержанням відповідно до встановлених для таких підстав звільнення вимог закону, наприклад статей 38-44 КЗпП. Припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Звільнення позивача [PERSON] відбувалося за заявою останнього, в якій він просив звільнити його саме за згодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Як вбачається з матеріалів справи, заява про звільнення за угодою сторін написана особисто відповідачем в день звільнення з підприємства, при цьому суд не приймає тверджень [PERSON] в тій частині що він був вимушений під тиском обставин написати заяву про своє звільнення, оскільки належних доказів цим твердженням позивач не надав, а представник відповідача цей факт заперечував. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача було проведено законно і підстав для скасування та визнання незаконним наказу № 43 - немає. В судовому засіданні,яке відбулося 22.04.2015 року представник позивача за довіреністю [PERSON] відмовився від заявленої вимоги про поновлення позивача на роботі, тож суд приймає таку відмову. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу згідно ч.4 ст.235 КЗпП працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно матеріалів справ в день звільнення, а саме 15.09.2014 року позивач особисто під розписку отримав трудову книжку, тож затримки при видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого не було, а тому вимога щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає. Так як трудова книжка була видана позивачу в день звільнення, останній, на думку суду, не мав перешкод для працевлаштування в подальшому. Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на встановлені судом обставини власного бажання позивача звільнитися з роботи за угодою сторін, особистим отриманням трудової книжки, недоведеності порушень відповідачем законодавства про оплату праці та спричинення йому тяжкої психологічної травми і втрати нормальних життєвих зв'язків, що зумовило додаткових зусиль для організації свого життя, вимога про стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 18200 грн. є недоведеною. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Outcome: partial