Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], законним представником якої є [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Служба у справах дітей Вінницької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, мотивуючи позовні вимоги тим, що 10.04.2003 року укладено договір № VIH0G000841545 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON], відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 4 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.04.2013 року. Згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, які складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. У порушення зазначених норм закону та умов договору позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача, які мають вираз у залученні позивачем вільних коштів до страхового резерву, створеного в забезпечення простроченої заборгованості позичальника та нести витрати по сплаті податків та інших обов'язкових платежів з цих коштів. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором позичальник станом на 25.09.2013 року має заборгованість - 2 708 доларів США 98 центів, яка складається з заборгованість за кредитом 1 551 доларів США 26 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом - 927 доларів США 47 центів, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 230 доларів США 25 центів. 10.04.2003 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" і [PERSON] уклали договір іпотеки № VIH0G000841545. Згідно з договором іпотеки відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 47 769,00 грн. Крім того, позивач, до звернення із позовом до суду, з метою надання можливості відновити платіжну дисципліну за кредитним зобов'язанням, надіслав повідомлення боржнику про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення у разі продовження порушення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 708 доларів США 98 центів, що за курсом 7,99 грн. за долар США відповідного до службового розпорядження НБУ від 25.09.2013 року складає 21 644 грн. 75 коп. просить звернути стягнення на квартиру загальною площею 32,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIH0G000841545.від 10.04.2003 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки та виселити відповідачів з квартири (предмету іпотеки), розташованої по [ADDRESS] Представник позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" Молодецький О.С. в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги з наведених у позові підстав. Просить позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Представник Служби у справах дітей Вінницької міської ради Манзюк Н.В. заперечує проти задоволення позову в частині виселення відповідачів з квартири, окільки вважає, що це буде порушувати права неповнолітньої дитини. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомлені про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомили, заяви про розгляд справи у їх відсутність не надали. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення спору. Враховуючи викладене, суд ухвалив розглянути справу у відсутності представника позивача та відповідачів в порядку ст. 224 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна заява є частково обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд приходить на підставі наступного. В судовому засіданні встановлено, що 10.04.2003 року укладено договір № VIH0G000841545 між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON], відповідно до якого відповідач отримала кредит в розмірі 4 500 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 08.04.2013 року. Згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати позивачу грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, які складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. 10.04.2003 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" і [PERSON] уклали договір іпотеки № VIH0G000841545. Згідно п. 2 договору іпотеки відповідач [PERSON] надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 32,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 47 769,00 грн. Свої зобов'язання за кредитним договором позивач виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами договору. Взяті на себе зобов'язання відповідач [PERSON] своєчасно не виконала у зв'язку з чим станом на 25.09.2013 року має заборгованість - 2 708 доларів США 98 центів, що за курсом 7,99 відповідно до службового розпорядження НБУ від 25.09.2013 року складає 21 644 грн. 75 коп., та яка складається з заборгованість за кредитом 1 551 доларів США 26 центів, заборгованість по процентам за користування кредитом - 927 доларів США 47 центів, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 230 доларів США 25 центів. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст. 572 ЦК України, ст.1 Закону України "Про заставу", ч. 5 ст.3 Закону України "Про іпотеку" кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст. 590 ЦК України, ст.33 Закону України "Про іпотеку", заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст.7 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини 1 статті 33, статті 39 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основними зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки; передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд може встановити спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або шляхам застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України "Про іпотеку". При цьому суд звертає увагу, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором - стягнення заборгованості, в тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця, одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, належний іпотекодавцю, який не є позичальником належить виключно позивачеві. Відповідно до ст.39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 6 ст. 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відповідно до частини 1 статті 52 Закону України "Про виконавче провадження", звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. На підставі викладеного, враховуючи, що позичальником не було виконано зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у позивача виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки та з урахуванням вимог ст.ст. 7, 33, 39 Закону України «Про іпотеку», суд приходить до висновку, що позов в частині звернення стягнення на квартиру загальною площею 32,80 кв.м., житловою площею 17,20 кв.м, яка розташована за адресою: [ADDRESS] частині в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 708 доларів США 98 центів, що за курсом 7,99 грн. за долар США відповідного до службового розпорядження НБУ від 25.09.2013 року складає 21 644 грн. 75 коп. шляхом продажу вказаного предмета іпотеки (на підставі договору іпотеки № VIH0G000841545.від 10.04.2003 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" з укладенням від імені відповідача договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами дій, необхідних для продажу предмета іпотеки є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується позовної вимоги про виселення відповідачів з квартири (предмету іпотеки) зі зняттям з реєстраційного обліку, розташованої по [ADDRESS], суд вважає, що вона є необґрунтованою та задоволенню не підлягає з наступних підстав. Згідно частини 1 та 3 статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Згідно роз'яснень, наданих у п. п. 9, 43, 44 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки, тощо) належить виключно позивачеві (частина 1 статті 20 ЦК України, статті 3,4 ЦПК України). При розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39- 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно зі статтею 32 ЦК, статтею 177 СК та статтею 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Положення статті 12 Закону України від 2 червня 2005 року № 2623-IV «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», яка вимагає попередньої згоди органу опіки і піклування для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право користування якими мають безпритульні діти, діє з 1 січня 2006 року і на договори, укладені до цієї дати, не поширюються (стаття 58 Конституції України). Згідно із частиною 1 та 2 статті 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на переданий в іпотеку будинок є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно з частиною 4 статті 9, статті 109 ЖК України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як встановлено в судовому засіданні, згідно довідки МКП «Житлово-експлуатаційна контора №12» від 18.12.2013 року №6748, в квартирі [ADDRESS] зареєстровано дві особи [PERSON], [INFO], власник та [PERSON], [INFO], дочка. Дані особи зареєстровані з 25.04.2003 року. Позивач, до звернення із позовом до суду, надіслав позичальнику [PERSON] повідомлення від 01.08.2013 року №30.1.0.0/2-689 про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. В разі невиконання або неналежного виконання вимоги в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити нерухоме майно: однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Як вбачається з реєстру згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів з повідомленням № 8649 даний лист було направлено позичальнику, однак доказів того, що [PERSON] отримано даний лист до суду не надано. Крім того, 31.10.2013 року позивач надіслав позичальнику [PERSON] лист від 31.10.2013 року №30.1.0.0/2-2687819467 про порушення основного зобов'язання та/або іпотечного договору з вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги. В разі невиконання або неналежного виконання вимоги в тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги добровільно звільнити нерухоме майно: однокімнатну квартиру по [ADDRESS]. Як вбачається з поштового повідомлення, позичальником [PERSON] дану вимогу отримано не було, лист було повернуто відправнику з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Враховуючи вищенаведені вимоги законодавства, суд зазначає, що для виселення мешканців у судовому порядку на підставі рішення суду із житлового будинку чи іншого житлового приміщення, що є предметом іпотеки і на яке звернуто стягнення, обов'язковою передумовою є надіслання іпотекодержателем всім мешканцям письмової вимоги про необхідність добровільного звільнення житлового будинку чи іншого житлового приміщення, виселення можливе лише у разі відмови мешканців добровільно звільнити у вказаний місячний або інший погоджений між сторонами строк житловий будинок чи інше житлове приміщення. Однак, як вбачається із матеріалів справи, проживаючу і зареєстровану у будинку неповнолітню [PERSON] і одночасно як законного представника неповнолітньої [PERSON], позивач не повідомляв про добровільне звільнення житла на підставі вимог ч. 1 ст. 35, ч. 2 і 3 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і ч. 3 ст. 109 ЖК України. Крім того, суд зазначає, шо наявні в матеріалах справи копії реєстру рекомендованих листів та квитанції не є належними доказами на підтвердження отримання відповідачем [PERSON] вимоги про виселення з житлового будинку (предмету іпотеки) та не свідчать про належне повідомлення відповідача [PERSON], оскільки доказів про вручення листа одержувачу під розписку відповідно до Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270, немає. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про виселення не були, вимога про виселення відповідачів з квартири зі зняттям з реєстраційного обліку задоволенню не підлягає і в цій частині позовних вимог слід відмовити. Оскільки позивачем було сплачено судовий збір при подачі позовної заяви до суду, то відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути понесені ним і документально підтвердженні судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Крім того, враховуючи, що при зверненні до суду позивачем не було сплачено судовий збір за подання позовної заяви немайного характеру, а саме, про виселення, в цій частині в задоволені позовних вимог відмовлено, тому з позивача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial