Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним кредитний договір №490937146 від 18.03.2015 р.; зобов'язати ПАТ "Альфа-Банк" прийняти суму залишкової заборгованості у розмірі 3912,13 грн. В обгрунтування позову зазначила, що 18.03.2015 р. між нею та ПАТ "Альфа Банк" укладено кредитний договір №490937146. ЇЇ з умовами кредитування належним чином не ознайомили, із-за дрібного шрифту, яким був надрукований кредитний договір вона не мала змоги його прочитати та підписала, надіючись на добросовісність працівників банку. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких, позовні вимоги [PERSON] не визнають, вважають їх необгрунтованими та просять відмовити в їх задоволенні. Вказали, що позивачем не враховано положення ч. 2 ст. 652 ЦК України, крім того, при укладенні кредитного договору №490937146 від 18.03.2015 р. сторонами дотримано вимоги щодо порядку, умов, форми і змісту правочину, способу вилевиявлення, порядку відмови від вчинення і порядкупідписання, що передбачено положеннями ст.ст. 203-206, 1054-1056 ЦК України. Вказали, що [PERSON] подала позов з порушенням правил підсудності, оскільки ч. 2 ст. 109 ЦПК України, передбачено подання позову до юридичної особи за її місцезнаходженням. ПАТ "Альфа Банк" знаходиться у м. Києві, тому просили позовну заяву повернути позивачеві як неналежно подану. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив відмовити в задоволенні позову. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Суд не звертає увагу на твердження представника відповідача у заперечннях щодо порушення позивачем правил підсудності, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 110 ЦПК України, позови про захист прав споживачів можуть пред'являтись також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору. Судом встановлено, що 18.03.2015 р. між ПАТ "Альфа Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №490937146, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 9202,13 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 39,9% річних. Зазначений договір [PERSON] отримала в той же день, про що зробила підпис (арк. справи 19). У п. 5 кредитного договору зазначається , що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що він попередньо ознайомлений у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та зазначення абсолютного подорожчання кредиту , вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також будь-якою іншою інформацією, надання якої вимагає чинне законодавство. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилалась на те, що при укладенні кредитного договору відповідачем було порушено вимоги чинного законодавства, передбачені ст.ст. 11, 18 [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Двостороннім правочином є погоджена дія двох сторін. Частиною 1ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 2 про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення закону щодо договору позики, якщо інше не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до вимог ст. 230 ЦК України, правочин визнається судом недійсним, якщо одна сторона навмисно замовчує існування обставин, які мають істотне значення та можуть перешкодити вчиненню правочину. Так, істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму та строк кредиту, умови та порядок його видачі і погашення, розмір порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Предметом договору, відповідно до актів цивільного законодавства, є умови про ті права та обов'язки, які формують основу змісту зобов'язання, яке має виконуватись сторонами на підставі укладеного договору, а також умови про ті дії, які мають вчинити сторони виконуючи та реалізовуючи охоплені предметом договору права та обов'язки і про об'єкти, що сторони мають передати одна одній. Згідно з текстом укладеного сторонами кредитного договору, такі умови договором передбачено. За вимогами ч. 2 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, зключаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Позивач стверджує що умови договору є несправедливими в розумінні ст. 18 [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Позивач вказує, що кредитний договір є недійсним, оскільки відповідачем не надано позичальнику повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації, про умови кредиту перед укладанням та під час укладання договору про надання споживчого кредиту. Щодо цієї часини позовних вимог, то позивач перед укладенням кредитного договору була ознайомлена із загальними умовами кредитування, погодилась на них, про що свідчить підпис у кредитному договорі №490937146 від 18.03.2015 року. Отже позивачу надано повну, достовірну та детальну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту відповідно до кредитного договору. Посилання позивача на ту обставину, що кредитний договір був підписаний не читаючи із-за дрібного шрифту, не може свідчити про неповідомлення їй умов кредитування та недобросовісність працівників банку. У відповідності до ч.2 ст. 11 [PERSON] України «Про захист прав позивачів» споживач має право оскаржити дії банку щодо не повідомлення йому інформації про можливі варіанти кредитування, не надання інформації щодо сукупної вартості кредиту, можливі валютні ризики перед укладенням договору про надання споживчого кредиту. Саме ненадання відповідної інформації до укладення договору може бути предметом оскарження на підставі цієї норми закону. Уклавши кредитний договір [PERSON] погодилась на обсяг інформації та на умови кредитного договору. Таким чином, перед укладенням кредитного договору, відповідач на виконання вимог [PERSON] України «Про захист прав споживачів» надав позивачу повну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а позивач засвідчила особистим підписом те, що вона ознайомлена з правилами надання фінансових послуг (кредитів), затверджених банком. При цьому суд визнає непереконливими посилання позивача про те, що при укладанні кредитного договору через неналежну інформацію з боку відповідача та необізнаності позивача, остання не могла у повному обсязі оцінити умови кредитного договору на предмет їх вигідності, так як не було належним чином детально роз'яснено працівниками банку їх умови та недотримання банком вимог [PERSON], щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладання. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин щодо неправомірності, на думку позивача, дій відповідача. Щодо посилання позивача на недійсність кредитного договору з тих підстав, що під час укладання третейського застереження між позивачем та відповідачем [PERSON] України «Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами у справах у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 [PERSON] України «Про третейські суди», та є порушенням ч. 1 ст. 203 ЦК України щодо змісту правочину. Проте, відповідно до ст. ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Зміст зазначеної статті було роз'яснено представникові позивача судом, також йому було роз'яснено, що підлягає доказуванню по даній справі, але жодних доказів на підтвердження позовних вимог суду не надано. Відповідно до п. 3 ст. 3 та ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Як вбачається з матеріалів справи, укладений кредитний договір, добровільно підписаний позивачем, а відтак, позивач погодилася з усіма вказаними істотними умовами, про що свідчить її підпис. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1ст. 628 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Тому доводи позивача про невиконання відповідачем передбаченого законом обов'язку щодо роз'яснення перед укладенням договору всіх його умов, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. За вказаних вище обставин позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed