Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

19 травня 2016 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в подальшому представник позивача уточнив позовні вимоги, та просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки; виселити відповідачів з іпотечного майна та стягнути з відповідачів судовий збір. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 09.09.2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKA0GA0000000001, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 20554,68 дол. США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 09.09.2028 року. Повернення кредиту забезпечено, зокрема іпотечним договором від 09.09.2008 року, згідно якого відповідачі з метою забезпечення належного виконання договору кредиту, передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру [ADDRESS]. Внаслідок систематичного порушення позичальником умов кредитного договору, станом на 02.03.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 20744,76 дол. США. На підставі викладеного, відповідно до іпотечного договору, Закону України "Про іпотеку", просить для погашення заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на нерухоме майно, а саме: загальною площею 50,80 кв.м., житловою площею 29,60 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки № NKА0GА0000000001 від 09.09.2008 року) Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмету іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме - 194044 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та виселити відповідачів з вказаної квартири. 25 жовтня 2016 року відповідач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою в якій просив суд визнати недійсним договір іпотеки, який був укладений від 09.09.2008 року між банком та відповідачами за первісним позовом. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] посилався на те, що у квартирі, яка є предметом іпотеки проживає малолітній син відповідача [PERSON] Так, відповідно до Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Отже, відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на здійснення будь-якого правочину стосовно нерухомого майна, право власності або користування яким мають діти, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Станом на 09.09.2008 року малолітня дитина разом із батьками проживала у спірній квратиріта мала право на користування вказаною квартирою. Однак, при укладенні договору іпотеки, не було отримало дозвіл органу опіки та піклування. В судовому засіданні 28 березня 2017 року до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено [PERSON] В судовому засідання представник позивача вимоги позову підтримав та просив суд позов задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом, [PERSON], проти задоволення первісного позову заперечував та просив суд задовольнити вимоги зустрічного позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про день слухання справи повідомлялися належним чином за місцем реєстрації, про причини неявки суд не сповістили. Представника третьої особи служби у справах дітей Адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради в судове засідання не з'явилася надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та вказала, що позовні вимоги не підтримують, за обставин, якщо в спірному житловому приміщенні зареєстровані неповнолітні діти. Треті особи [PERSON] та приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. в судове засідання не з'явились про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що 09.09.2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № NKA0GA0000000001, згідно якого позивач надав [PERSON] кредит у розмірі 20554,68 дол. США зі сплатою 15% річних з кінцевим терміном повернення 09.09.2028 року /т.1 а.с.13-16/. Відповідно до п.2.2.2 умов кредитного договору, позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у відповідності до п.п. 8.1, 2.3.1, 2.3.2,2.3.3 вищевказаного договору, а також у відповідності з графіком погашення кредиту та процентів, який є невід'ємним додатком до кредитного договору /т.1 а.с.13/. В якості забезпечення виконання відповідачем [PERSON] зобов'язань за договором кредиту № NKA0GA0000000001 від 09.09.2008 року між банком та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Рябоконь К.Л. та зареєстрований в реєстрі за № 2268/152, відповідно до якого відповідачами передано в іпотеку позивачу нерухоме майно, а саме: [ADDRESS] /т.1 а.с.21-24/. Вказаний предмет іпотеки належить відповідачам на праві спільної часткової власності по ? частці кожному на підставі свідоцтва про право власності від 31.01.2001 року, виданого управлінням майном комунальної власності Миколаївської міської ради та зареєстрованого в КП ММБТІ в реєстровій книзі № 93, номер запису 16816 /т.1 а.с.23 оборот/. Згідно вищевказаного договору іпотеки, сторони визначили, що вартість предмета іпотеки складає 194044,00 грн. т.1 /а.с.23 оборот/. Як слідує із наданого розрахунку заборгованості, станом на 02.03.2016 року за відповідачем - [PERSON] обліковується заборгованість у розмірі 20744,76 дол. США, що складається з: - 14889,91 дол.США - заборгованості за кредитом; - 3500,30 дол.США - заборгованості по процентами за користування кредитом; - 782,05 дол.США - заборгованості по комісії за користування кредитом; - 1572,50 дол.США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором /т.1 а.с. 6-9/. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.ст. 526, 527, 530, 1050 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином, згідно умов договору, відмова від виконання зобов'язання не припускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. 20 січня 2016 року банк надіслав відповідачам повідомлення в якому вимагав дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором від 09.09.2008 року у тридцятиденний строк з дня отримання цієї вимоги /т.1 а.с.11/, вказане повідомлення було надіслано відповідачам того ж дня /т.1 а.с. 12/. Таким чином, судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором від 09.09.2008 року, а відповідачі від виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів ухиляються. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч.3 ст. 36 ЗУ "Про іпотеку", договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України "Про іпотеку" в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із ч.5 та 6 ст. 38 ЗУ "Про іпотеку", дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого повноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Позивачем зазначено про те, що при укладенні договору іпотеки сторони домовились про ціну предмету іпотеки, яка становить 194044,00 грн., будь-яких інших даних про вартість спірного майна або про досягненння іншої домовленості між сторонами, суду не надано. За такого, суд бере до уваги ціну предмету іпотеки, яка становить 194044,00 грн., про яку сторони дійшли згоди. На підставі викладеного, суд, приходить до висновку, що позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими. Однак, згідно Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" від 03.06.2014р., протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Оскільки, законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів в сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення у судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору не може бути підставою для відмови у позові. В зв'язку із чим, відповідно до ст.217 ЦПК України, задовольняючи позов, суд вважає необхідним рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, встановити відстрочку виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до закінченні дії мораторію, встановленого Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Однак, позовні вимоги про виселення відповідачів не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст.39 закону «Про іпотеку». Так, згідно із чч.1, 2 ст.39 цього закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК Української РСР, у ч.1 якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 закону «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст.109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Отже, за змістом цих норм, особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказана правова позиція висловлена у постановах ВСУ від 18.03.2015 року справа №6-39цс15 та від 30.09.2015 року №6-1892цс15, та в силу ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для застосування. Із матеріалів справи вбачається, що в іпотеку передано квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеної квартири без надання їм іншого постійного житла. Оскільки позивачем не надано суду доказів на підтвердження можливості надання відповідачам іншого постійного житла, та суд позбавлений можливості вирішити питання про надання відповідачам іншого постійного житла, в задоволенні позову про виселення відповідачів слід відмовити. Що стосується вимог зустрічного позову, суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Доводи представника позивача за зустрічним позовом про недійсність договору іпотеки, оскільки під час укладання договору іпотеки не було надано згоди органу опіки та піклування на здійснення вказаного правочину, чим порушені права дитини, суд сприймає критично з наступних підстав. Так, відповідно до ч.6 ст.203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання стороною (сторонами) вказаної вимоги в силу ст.215 ЦК України може бути підставою для визнання правочину недійсним. Згідно зі ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимим є зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів. Частиною третьою статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти правочини щодо її майнових прав, у тому числі й відмовлятися від майнових прав дитини (пункт 3 частини другої статті 177 СК України). Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Отже, у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, попередня згода органу опіки та піклування є обов'язковою. Однак, згідно рішення Миколаївської міської ради від 20.08.2008 року № 1584, [PERSON] та [PERSON] батькам малолітнього [PERSON], [INFO], надано дозвіл на укладення іпотечного договору [ADDRESS], в якій батько дитини є власником разом з іншими родичами. Малолітній забезпечений правом користування житлом за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с. 239/. Згідно довідки виконкому Пісківської сільської ради від 27.06.2008 року, [PERSON] та син [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с. 238/. Таким чином, підстави для визнання недійсним договору іпотеки, як про це зазначено у зустрічній позовній заяві, судом не встановлені, в зв'язку із чим зустрічна позовна заява задоволенню не підлягає. . Згідно ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а судові витрати понесені відповідачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: partial