Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

20 травня 2016 року до суду надійшов вищевказаний цивільний позов, у якому позивач просить стягнути із ДЗ "Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоров'я України", що знаходиться за адресою; 49006, м.Дніпро, вул.Чичеріна, 84, на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 115000грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач звертається за відшкодуванням моральної шкоди, яка була спричинена йому у ДЗ Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом Міністерства охорони здоровя України" шляхом свідомого та цілеспрямованого застосування до нього засобів "каральної психіатрії", замість належних заходів медичного характеру, які б були направлені на його лікування. Застосовані до позивача засоби "каральної психіатрії" мали форму: свідомої фальсифікації діагнозу його стану психічного, фізичного здоровя та, як наслідок, зайве призначення сильнодіючих медикаментозних психотропних (нейролептичних) засобів, які викликали сильний фізичний біль, душевні страждання, супутнє ушкодження здоровя, відчуття усіх побічних явищ препаратів; застосування таких медикаментозних засобів в якості покарання, щоб зломити волю та повністю підчинити собі поведінку позивача, після такої "шокової терапії" залучали до неоплачуваної рабської праці, а якщо від неї позивач відмовлявся - повторювали "шокову терапію" доти, доки їх накази про виконання рабської праці позивач знов не починав виконувати; тримали при цьому у жахливих антисанітарних умовах без жодної можливості на їх подальше покращення, годували тваринними відходами; змушували отримати групу інвалідності, щоб мати змогу забирати собі належну пенсію; незаконно позбавили позивача волі з 24.10.2014р. по 28.10.2014р., а також свідомо та цілеспрямовано створили умови, за яких позивач не міг бути звільнений - виписаний з УПЛ після передбачених законом 6 місяців отримання номінально примусових заходів медичного характеру, а фактично відбуття найжорстокішого кримінального покарання; розголосили відомості третім особам щодо діагнозу, який вони самі поставили позивачу, в результаті чого не лише принизили честь та гідність позивача, а повністю зруйнували ділову репутацію позивача, зламали життя та карєру, зробили довічним вигнанцем суспільства, адже суспільний штамп про душевну хворобу людини вже неможливо оскаржити та спростувати. Отже, з цим клеймом позивачу доведеться жити усю решту життя. Про фальсифікацію діагнозу стану здоровя позивача свідчать дані його огляду 07.12.2012р. в УПЛ, під час якого позивачу поставили діагноз "сутінковий розлад свідомості". Виписка із медичної картки стаціонарного хворого позивача від 28.01.2013р. також свідчить про те, що за Міжнародною класифікацією хвороб (далі - МКХ-10) позивачу одразу поставили діагноз під кодом F10.1, тобто - згубне вживання внаслідок вживання алкоголю, а вже відповідно до Протоколу засідання ЛКК №140 від 11.03.2013р. діагноз позивача був несподівано та безпідставно змінений на F07.0 за МКХ-10, що означає розлад особистості, пов'язаний з органічним ураженням головного мозку. Разом зі зміною діагнозу змінюється і "лікування", а також значно розширюються підстави для продовження незаконного перебування в УПЛ позивача. Крім того, 12.12.2012р. інфекціоніст УПЛ поставив позивачу діагноз вірусний гепатит, взяв на облік та виписав відповідні ліки, які позивач змушений був приймати впродовж всього терміну перебування в УПЛ. Після звільнення з УПЛ позивач повторно пройшов медичне обстеження, але вже в незалежного та не підпорядкованого УПЛ лікаря, який встановив, що ніяким вірусним гепатитом позивач не страждав і не страждає. Таким чином, в УПЛ позивачу поставили фіктивний діагноз і весь час змушували приймати зайві ліки, які лише спричиняли шкоду здоров'ю позивача. Зазначені обставини підтверджуються також у виписному епікризі позивача від 28.10.2014р., що був підписаний як першим заступником головного лікаря з медичних та соціальних питань [PERSON], так і завідувачем відділення [PERSON] Крім того, в цьому документі йдеться про начебто, соціально небезпечну поведінку позивача впродовж перебування в УПЛ. Зазначена інформація не відповідає дійсності і спростовується записами самих лікарів УПЛ в медичній картці позивача, які вели щоденні спостереження та власноруч робили відповідні записи. Невідповідність змісту щоденної карти спостереження з даними виписного епікризу пояснюється тим, що після того, як УПЛ було відмовлене в продовженні перебування там на новий строк позивача, вище згадувані особи просто намагались приховати вчинювані ними щодо позивача злочини. Загалом позивач перебував в УПЛ в період з 06.12.2012р. по 28.10.2014р., тобто майже два роки. Увесь цей час до позивача застосовувалися сильнодіючі медикаментозні психотропні препарати, включаючи період з 24.10.2014р. по 28.10.2014р., оскільки як зазначає позивач його незаконно утримували в УПЛ з 24.10.2014р. по 28.10.2014р., коли суд вже офіційно припинив застосування до позивача заходів примусового медичного характеру, а було це так: 13.10.2014р. ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, у задоволенні клопотанні лікаря про продовження тримання позивача в УПЛ було відмовлено. 24.10.2014р. ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга лікаря-психіатра УПЛ повернута без розгляду, оскільки подана особою, що не має на це права відповідно до положень КПК України. 24.10.2014р. о 14год.30хв. матір позивача разом з його адвокатом вручили копію зазначеного рішення апеляційного суду керівництву УПЛ, та о 18год. керівництво УПЛ повідомило про свою відмову звільнити позивача. 27.10.2014р. мати позивача подала скаргу Уповноваженому Верховної Ради України з прав людини, в якій скаржилася на невиконання судового рішення, а також на незаконне тримання в УПЛ позивача. Лише 28.10.2014р. о 17год.45хв. позивач був звільнений (виписаний з лікарні) на виконання вказівки заступника начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області. Адміністрація УПЛ звернулася до суду за розясненнями щодо виконання ухвали апеляційного суду від 24.10.2014р. 05.11.2014 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська відмовив у задоволенні заяви лікаря-психіатра УПЛ про розяснення відповідного судового рішення. Препарати, які не мали жодного відношення до належного і необхідного лікування, а навпаки, лише завдавали фізичних та моральних страждань, слугуючи таким чином інструментом каральної психіатрії в УПЛ. Впродовж всього строку перебування в УПЛ позивач утримувався там в жахливих антисанітарних умовах. Після 17год., коли медичний персонал УПЛ йшов додому, а залишалися лише санітари й медсестра, потрапити в туалет було неможливо. Пацієнти, які перебували разом із позивачем в палаті, ходили в туалет прямо під себе. Пізніше пацієнтів силоміць змушували самих за собою прибирати. Лазня була раз на тиждень. На сто чоловік видавали лише п'ять шматків мила й п'ять шматків пемзи. Працювало тільки чотири душі з десяти передбачених. Митися запускали групами по двадцять осіб. На кожну групу виділяли 20 хвилин часу. Враховуючи кількість працюючих душів - не більше 4 хвилинна на особу. Повністю помитися за такий короткий час було неможливо. Влітку 2014р. в стравах з м'ясом, якими годували пацієнтів в УПЛ, постійно попадалися віки з віями та зуби тварин, що одразу викликало відразу, нудоту, блювотиння та розлад шлунку. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, а також у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Неправомірними діями УПЛ позивачу завдано немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які позначили негативні зміни у житті позивача: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, негативні переживання та спогади, потреба в униканні аналогічних обставин, насторога, тривога, емоційні реакції при згадуванні; переживання психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сноведіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності. Позивач пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, тривоги, страху за своє здоровя так і взагалі за життя. Позивачу прийшлося пристосовуватися до негативних умов існування. Були порушені актуальні життєві плани, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив (від позивача пішла дружина). Позивач та представник позивача у судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили задовольнити позов. Представники відповідача позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Довідкою про звільнення з Дніпропетровського СІЗО підтверджується, що у період з 19.01.2012р. по 06.12.2012р. позивач знаходився у Дніпропетровському СІЗО (а.с.12). 09 жовтня 2016 року постановою Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області застосовано до [PERSON] примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу з суворим наглядом, як особи, що скоїла суспільно небезпечне діяння, повязане з посяганням на життя іншої особи (а.с.11). 13 жовтня 2014 року ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, у задоволенні клопотанні лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом м.Дніпропетровська про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно [PERSON] відмовлено (а.с.13). 24 жовтня 2014 року ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області апеляційна скарга лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» на ухвалу Красногвардійського районного суду м.Дніппропетровська від 13 жовтня 2016 року про відмову в задоволенні подання лікаря-психіатра ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» про продовження застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом щодо [PERSON], повернуто особі, яка її подала (а.с.14). Відповідно до довідки від 28.10.2014р. № 04-440 ДЗ «Української психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України» за підписом головного лікаря [PERSON], [PERSON], 15.07.1980р.н. в період з 06.12.2012р. по 28.10.2014р. перебував в ДЗ «Української психіатричної лікарні з суворим наглядом МОЗ України» у звязку із застосування до нього примусових заходів медичного характеру відповідно до постанови Дніпровського районного суду м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09.10.2012р. На виконання вказівки заступника начальника відділу прокуратури Дніпропетровської області [PERSON] за вих.№ 16-375вих-14 від 28.10.2014р., що надійшла до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» за вх.№ 553-к 28.10.2014р. о 17год.45хв., виписаний з лікарні за місцем реєстрації у супроводі матері [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). 05 листопада 2014 року ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, у задоволенні заяви лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом м.Дніпропетровська [PERSON] про розяснення судового рішення відносно [PERSON], 1980р.н. відмовлено (а.с.16). 13 листопада 2014 року [PERSON], 15.07.1980р.н. видана довідка КЗ «Дніпродзержинської міської лікарні №1» ДМР, про те, що 13.11.2014р. він відвідав лікаря психіатра та надав письмову згоду на подальше діагностичне спостереження (а.с.17). 14 листопада 2014 року ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, у задоволенні подання лікаря-психіатра Української психіатричної лікарні з суворим наглядом м.Дніпропетровська про зміну застосування примусових заходів медичного характеру в умовах психіатричної лікарні з суворим наглядом відносно [PERSON] відмовлено (а.с.18). Стаття 1167 ЦПК України містить підстави відповідальності за завдану моральну шкоду: моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті; моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У позовній заяві та під час судового розгляду позивачем не було надано належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння позивачу відповідачем моральних страждань. Для відшкодування моральної шкоди за правилами ст.ст.1166, 1167 ЦК України необхідно довести такі факти: неправомірність поведінки особи, наявність шкоди, наявність причинного звязку між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов'язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об'єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди, наявність вини завдавача шкоди. Таким чином лише наявність всіх вищезазначених умов є підставою для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди. Суд приймає до уваги ті обставини, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 постанови № 4 Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Згідно із ч.ч.1, 2 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення цієї цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст.10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст.60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27,46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст.27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до ст.137 ЦПК, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів, але цього зроблено не було. Суду не надано доказів того, що неправомірними, злочинними діями відповідача (ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України»), повязаними з неналежним виконанням взятих на себе обовязків позивачу було завдано ушкодження здоровя, майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому звязку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок цієї особи. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Збитками є втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Але в судовому засіданні і це твердження стосовно ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» не знайшло свого підтвердження. Згідно із ст.92 КК України та п.1 «Порядку застосування примусових заходів медичного характеру в психіатричних закладах до осіб, які хворі на психічні розлади і вчинили суспільно небезпечні діяння», затвердженого наказом МОЗ України від 08.10.2001р. №397, погодженого Генеральною прокуратурою України 27.09.2001р., Верховним Судом України 13.08.2001р., Міністерством внутрішніх справ України 26.09.2001р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 1.03.2002р. за № 215/6503 (далі - Порядок 1), метою цих заходів є обовязкове лікування, а також запобігання вчиненню хворими суспільно небезпечних діянь. Госпіталізація [PERSON] до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» була застосовано до нього на підставі ухвали суду від 09.10.2012р. про застосованого примусового заходу медичного характеру та після проведення обстеження [PERSON] було призначене лікування. Під час огляду [PERSON] черговим лікарем в день госпіталізації 06.12.2012р. йому було встановлено попередній діагноз «Разрешившееся сумеречное расстройств сознания», так як судово-психіатричною експертизою стан на період вчинення [PERSON] кримінального правопорушення (15.12.2011р.) трактувався як «Сумеречное расстройство сознания». При госпіталізації до ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» [PERSON] минув майже рік, а отже він не міг продовжувати перебувати у стані швидкоплинного тимчасового розладу психічної діяльності, яким є сутінковий розлад свідомості. У подальшому, з проведенням клінічного психіатричного, неврологічною обстеження, додаткових досліджень (патопсихологічного і електрс- енцефалографічного), надходження медичної документації з лікарень, до яких [PERSON] звертався у житті, 11.03.2013р. він був оглянутий лікарсько-консультативною комісією ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» з метою уточнення клінічного діагнозу. Членами комісії вивчалася наявна медична документація (акт судово-психіатричної експертизи № 90 від 22.03.2012р., епікриз № 1519/279 Дніпродзержинської міської лікарні № 9, виписка із медичної карти амбулаторного хворого Дніпродзержинської міської лікарні № 1), дані про перенесені [PERSON] з 1991 року неодноразові травми голови, перебування його на обліку у нарколога з приводу розладів психіки і поведінки в результаті вживання алкоголю зі шкідливими наслідками. За результатами дослідження і аналізу медичної документації, даних клінічного психіатричного, неврологічного обстеження, патопсихологічного і електро-енцефалографічного обстежень, що були проведені [PERSON] у ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України», лікарсько-консультативною комісією у нього було встановлено діагноз «Органічний розлад особистості (Органічна псевдопсихопатична особистість). Переніс сутінковий розлад свідомості (15.12.2011р.)». Твердження позивача про те, що разом зі зміною діагнозу змінюється і лікування не відповідає дійсності, так як лікування призначалося йому для усунення психічних розладів, що у нього спостерігались, а не за результатами зміни діагнозу. Санітарно-гігієнічне обслуговування тільки прибулих хворих проводиться відповідно до наказу МОЗ СРСР від 04.08.1998р. № 916, тому посилання позивача про те, що при госпіталізації його до закладу працівники було порушено його санітарно-гігієнічне обслуговування, обєктивно нічим не підтверджена. ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» єдиний в Україні спеціальний лікувально-профілактичний заклад охорони здоровя для застосування примусових заходів медичного характеру із суворим наглядом. Хворі госпіталізуються виключно ухвалою суду, що з набранням законної сили підлягає обовязковому виконання Всі госпіталізовані хворі мають бути певним чином розташовані в наявних палатах. [PERSON], як і іншим пацієнтам, було виділене окреме лікарняне ліжко із постільною білизною. Облаштування санвузлами палат психіатричних відділень і лікарень не передбачено жодним чинним нормативним актом з приводу побудови облаштування лікувальних закладів («Санитарные правила устройства оборудования и эксплуатации больниц, родильных домов и других лечебны стационаров» (СанПиН 5179-90), «Державні будівельні норми України» (ДВЕ В.2.2-10-2001 «Будинки і споруди. Заклади охорони здоровя»), «Пособие по проектированию учреждений здравоохранения к СНиП 2.08.02-89»). Обставини викладені [PERSON] щодо санвузлів в ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» суд не може розцінювати як порушення прав позивача. Посилання позивача, що його начебто змушували отримати групу інвалідності» є безпідставними, оскільки при огляді лікарсько-консультативною комісією 11.03.13р. (протокол №140) у [PERSON] не встановлено ознак інвалідності і зниження життєдіяльності, а отже, підстави направляти його на МСЕК відсутні, про що [PERSON] був повідомлений. Твердження [PERSON] про антисанітарні умови, в яких він був змушений перебувати у закладі, про погані лазню і харчування також нічим обєктивно не підтверджені та спростовуються таким. ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» регулярно перевіряється відповідними контролюючими органами (прокуратурою, санітарно-епідеміологічною службою України) на предмет дотримання вимог санітарного законодавства. Були такі перевірки і в період перебування в лікарні [PERSON] (2012-2014рр.). За жодною перевіркою не складався висновок, що умови для перебування пацієнтів в лікарні «антисанітарні». Посилання [PERSON] щодо видачі 5 кусків мила і пемзи на 100 осіб, бо мило, пемза, банні губки, рушники є засобами особистої гігієни, під час відвідування хворими лазні кожний бере своє особисте, оскільки жодним нормативним документом придбаванням таких речей і витратних матеріалів для хворих на ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України» не покладено. Позивач за термін свого перебування у лікарні жодного разу з приводу невдоволення їжею не звертався, від прийому їжі не відмовлявся, не мав розладів функціонування органів травлення, а тому нарікання [PERSON] з приводу харчування є безпідставними та обєктивно нічим не підтверджені. Посилання позивача про залучення проти його волі до проведення різних ремонтних і господарських робіт не відповідають дійсності і є надуманим з огляду на можливість цієї особи продуктивно трудитися на благо інших пацієнтів, а також він сам зазначив, що не відмовлявся виконувати вищевказані роботи. Стосовно посилань [PERSON] на нібито розголошення конфіденційної інформації про стан психічного здоровя та надання психіатричної допомоги позивачу є необґрунтованим, оскільки документи, які містили діагноз встановленого психічного розладу у [PERSON], були висновки комісії лікарів-психіатрів за певною формою. Вони надавались до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська для розгляду питання про продовження йому примусових заходів медичного характеру, що передбачено КК Україна та КПК України та Законом України «Про психіатричну допомогу». Виписка з історії хвороби [PERSON] на виконання п.29 Порядку 1 була направлена до КЗ «Дніпродзержинська міська лікарня №1 ДОР», тобто до лікувального закладу за місцем проживання позивача. Всі вказані документі містили інформацією, що «у відповідності до ст.6 Закону України «Про допомогу» від 22 лютого 2000р. № 1489-ІІІ, відомості про стан психічного здоровя особи та надання їй психіатричної допомоги є конфіденційними і не підлягають розголошенню». Таким чином, конфіденційна формація щодо [PERSON] надавалась на законних підставах, закритим способом, належним юридичним або посадовим особам із зазначенням про її конфіденційний характер. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представники відповідач (ДЗ «Українська психіатрична лікарня з суворим наглядом МОЗ України») заперечують будь-які протиправні стосовно позивача по незаконним (з точки зору позивача) дії відносно нього, а позивач цього не довів, отже, твердження позивача про наявність незаконних або неправомірних стосовно нього дії є припущеннями. Відповідно до положень ст.10 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Позивачем на підтвердження заявлених вимог надано лише письмові докази, які не містять обґрунтованих та вмотивованих порушень відповідачем вимог чинного законодавства, натомість в матеріалах справи є розписка [PERSON], якою він підтвердив, що не має нарікань з приводу лікування, забезпечення, медичного обслуговування та умов утримання (а.с.79), жодні письмові докази у матеріалах справи не дають змоги суду оцінити фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Не може суд прийняти до уваги і наполягання позивача на позові, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд доходить висновку, що цивільний позов не підлягає задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення судових витрат, суд виходить із положень ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed