Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" суми неповернутих вкладів у розмірі 641 795 грн. і 300 000 грн. та несплачені відсотки у розмірі 25 350 грн. 90 коп. і 11 850 грн., обгрунтовуючи вимоги тим, що 19.04.2013 року вони з відповідачем уклали договір банківського вкладу за № 531/2013-222, відповідно до якого вона передала банку 641 795 грн. на термін з 19.04.2013 року по 18.04.2014 року зі сплатою 18,25 % річних. 27.05.2013 року з відповідачем було укладено ще одини договір банківського вкладу за № 641/2013-22, відповідно до якого вона передала банку 300 000 грн. на термін з 27.05.2013 року по 27.05.2014 року зі сплатою 18,25 % річних. 22.04.2014 року вона звернулася до ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" із письмовою заявою про повернення їй коштів, які їй повернуті так і не були, у зв»язку з чим вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Додатково суду пояснили, що [PERSON] близько одинадцяти років є вкладником ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик". Так, коли зкінчувалася дія одного договору вкладу вона укладала в рахунок належних їй до виплати коштів по ньому другий договір, що і мало місце під час укладання договорів вкладу з відповідачем від 19.04.2013 року та 27.05.2013 року. Умовами вказаних договорів було передбачено щомісячне перерахування на її картковий рахунок процентів, що і мало місце по договору від 19.04.2013 року з травня 2013 року по березень включно 2014 року, а по договору від 27.05.2013 року з червня 2013 року по березень включно 2014 року. Лише коли вона звернулася до відповідача із заявою про повернення їй коштів вкладу, їй повідомили про те, що такі договора нібито банком не укладалися, проте, вважає, що оскільки такі є досі чинними, тому відповідач має повернути їй кошти та сплати відсотки за користування ними, як то визначено умовами договору, а саме за договором від 19.04.2013 року за період з 01.04.2014 року по 18.06.2014 рік у розмірі 25 350,90 грн., а по договору від 27.05.2013 року з 01.04.2014 року по 18.06.2014 року у розмірі 11 850 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у їх задоволенні відмовити. Суду пояснив, що [PERSON] дійсно є клієнтом ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" з 2004 року, проте ревізією банку було встановлено, що договір банківського вкладу від 19.04.2013 року за № 531/2013-222 не обліковується на балансі відділення також відсутній його паперовий примірник в матеріалах банку, за № 531/2013-222 договору в системі обліку банку зареєстровано депозит іншого клієнта банку, крім того рахунок, зазначений у договорі не обліковується на балансі банку. Так само як і договір від 27.05.2013 року № 641/2013-22 не обліковується на балансі банку, номер договору відповідає депозиту іншого клієнта, а рахунок вказаний у договорі банку відсутній. Аналіз операцій позивача свідчить, що кошти ще за раніше укладеними договорами у 2010, 2011 роках були вилучені у позивача, натомість з ними укладалися фіктивні договора та сплачувалися проценти за начебто існуючі вклади, через термінал банку готівкою. У зв»язку із зазначеним банк припускає ймовірне незаконне вилучення коштів позивача працівниками відділення, про що внесено відповідні дані до ЄРДР за ч.5 ст. 191 КК України. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з»ясуванню обставин справи: роз»ясніє особам, які беруть участь у справі, їх права та обов»язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.1ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Так, із наданих суду доказів вбачається укладення між [PERSON] та ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" договору банківського вкладу за № 531/2013-222 від 19.04.2013 року та за № 641/2013-22 від 27.05.2013 року. Згідно договору банківського вкладу за № 531/2013-222 від 19.04.2013 року вбачається, що ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" прийняв від [PERSON] грошові кошти (вклад) на вкладний (депозитний ) рахунок № [NUMBER] в сумі 641 795 грн. на термін з 19.04.2013 року по 18.04.2014 року. Згідно вказаного ж договору Банк зобов»язався повернути вкладнику суму вкладу та сплатити проценти у розмірі 18,25 % річних (п.1.1. Договору банківського вкладу). Згідно п.3.3. Договору банківського вкладу сплата банком нарахованих процентів здійснюється щомісячно, в перший календарний день кожного місяця наступного за місяцем нарахування, та в день повернення суми вкладу, шляхом перерахування їх на картковий рахунок вкладника. Згідно договору банківського вкладу за № 641/2013-22 від 27.05.2013 року вбачається, що ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" прийняв від [PERSON] грошові кошти (вклад) на вкладний (депозитний ) рахунок № [NUMBER] в сумі 300 000 грн. на термін з 27.05.2013 року по 27.05.2014 року також зі сплатою 18,25 % річних в такий же спосіб, як по першому договору. Згідно з ст.1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Згідно з ч.3 ст.1068 ЦК України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до ст. 204 Цивільного процесуального кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди по всіх істотних умовах договору. Відповідно до ч. 1 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно роз»ясень, які містяться в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст. 219, ч.1 ст. 220, ч.1 ст. 224, ч.2 ст. 1059 тощо) та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законном (ч.2 ст. 222, ч.2 ст. 223, ч.1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Тоді як, сторона відповідача під час вирішення цієї справи не заявляла, а ні про нікчемність, а ні про недійсність договорів банківського вкладу за № 531/2013-222 від 19.04.2013 року та № 641/2013-22 від 27.05.2013 року укладених між позивачем та ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик". Необхідно вказати, що суд з»ясовував позицію з цього приводу представника банку, який лише зазначив, що ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" з повагою відноситься до своїх клієнтів, а тому вказані договора вкладів не оспорює, лише в рахунок заперечень проти позову вказує на їх фіктивне укладання з їх колишніми працівниками та необхідність відмовити в задоволенні позову. Натомість представник відповідача у судовому засіданні підтвердив те, що в момент укладання вказаних договорів в ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" дійсно працювала на посаді заступника директора Київського регіонального відділення [PERSON], яка і підписувала зазначені вище договора банківського вкладу від установи банку "Хрещатик", мала на той час всі для цього повноваження з печаткою банку, відтиск якої на вказаних договорах відповідає її оригіналу, тобто уповноваженою на те особою, що оцінюється судом відповідним чином. Не заперечує представник відповідача у судовому засіданні і те, що позивач з 13.02.2004 року є клієнтом банку "Хрещатик", яка укладала та в подальшому після закінчення строку дії договору банківського вкладу переукладала його, шляхом перерахування коштів на поточний вкладний (депозитний) рахунок, а не через внесення кожного разу відповідної суми через касу банку, що також вбачається із Акту про результати ревізії ведення операцій з депозитами фізичних осіб Київського регіонального відділення ПАТ КБ «Хрещатик від 12.05.2014 року в якому зазначено і про незаконне вилучення таких грошей працівниками банку, а не їх виплата вкладнику [PERSON], чому суд також надає свою негативну оцінку та вбачає відповідальність саме банку за фінансові дії та операції, які банк вчиняє всередині своєї структури в силу своїх функціональних обов»язків та повноважень в сфері банківської дільності, а не винні дії чи бездільність вкладника, яка такого доступу до фінансової діяльності банку не має взагалі, а тому не може контролювати та відповідати за незаконну діяльність банку, чи окремих її співробітників. Враховує суд і фактичне виконання вказаних договорі банківського вкладу № 531/2013-222 та № 641/2013-22 в частині щомісячної виплати позивачу передбачених цими договорами процентів шляхом їх перерахування на картковий рахунок позивача, а саме по договору від 19.04.2013 року з травня 2013 року по березень включно 2014 року, а по договору від 27.05.2013 року з червня 2013 року по березень включно 2014 року, що підтверджується відповідною банківською випискою ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик". Посилання представника відповідача на сплату цих процентів не ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик", а іншою невстановленою особою через термінал банку оцінюються судом критично з огляду на відсутність встановленого договором банківського вкладу конкретного способу їх сплати клієнту, а ніж шляхом їх перерахування на картковий рахунок вкладника, що і мало місце в даному випадку (п. 3.3. Договору банківського вкладу). Що ж до не опублікування вказаних коштів та договорів банківського вкладу в ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик", то відповідно до ч.3 ст. 1058 та ч.2 ст.1068 ЦК України, п. 2.1 Положення про відкриття відповідних рахунків та опублікування на них грошових коштів у національній та іноземній валюті, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного у письмовій формі договору банківського вкладу (депозиту) зарахування грошових коштів, що надійшли на рахунок клієнта у день надходження до банку відповідного розрахункового документа є обов»язком банку. Таким чином відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, не опублікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від фізиної особи на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу, за наявності відповідних договорів укладений між сторонами уповноваженими на те особами та встановленням фактичного перерахування на поточний рахунок позивачем коштів у відповідній платіжній системі, проте їх вилучення працівниками банку, а не їх виплату вкладнику, слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов»язків за договором банківського вкладу. Слід зазначити, що така ж позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі № 6-17цс12 від 06.06.2012 року, яка в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковою для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України. Отже, оскільки договора банківського вкладу укладені між позивачем та відповідачем 19.04.2013 року за № 531/2013-222 та від 27.05.2013 року за № 641/2013-22 є чинними, суд вважає заперечення представника відповідача такими, що не можуть братися судом до уваги, оскільки жодними належними доказами не підтверджуються та взагалі дійсність зазначених договорів ніким не оспорюється, а тому підлягають виконанню відповідно до тих зобов»язань, які містять та були погодженні сторонами під час їх укладання. У судовому засіданні, з поміж вказаного вище, з»ясовано, що позивачка після закінчення строку дії договору від 19.04.2013 року та 27.05.2013 року зверталась до відповідача з вимогою про повернення її владу, яку задоволено так і не було. Відповідно до ч.2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1075 ЦК України договір банківського рахунка розривається за заявою клієнта у будь-який час. Таким чином, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення з відповідача сум не повернутого вкладу обґрунтованими та доведеними, у зв»язку з чим вони підлягають задоволенню, зокрема стягненню з відповідача на користь позивача підлягають грошові кошти за договором банківського вкладу від 19 квітня 2013 року у розмірі 641 795 грн. та за договором банківського вкладу від 27 травня 2013 року у розмірі 300 000 грн. Як згідно ст. ст. 625, 631, 1058, 1061 ЦК України та п.1.1. Договору банківського вкладу пілягають задоволенню і вимоги про стягнення сум невиплачених процентів, а саме за договором від 19.04.2013 року за № 531/2013-222 за період з 01.04.2014 року по 18.06.2014 рік у розмірі 25 350,90 грн., а по договору від 27.05.2013 року за № 641/2013-22 з 01.04.2014 року по 18.06.2014 року у розмірі 11 850 грн., враховуючи також правовий висновок зроблений Верховним Судом України від 29.05.2013 року у справі № 6-39 цс 13, який в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов"язковим для всіх суб"єктів владних повноважень та для всіх судів України щодо стягнення процентів по банківським вкладам за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів, а не до дня зазначеного в договорі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" на користь держави судовий збір у розмірі 3 654 (три тисячі шістсот п»ятдесят чотири) грн.

Outcome: approved