Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

09 червня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду першої інстанції з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 листопада 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерно комерційний банк «Капітал», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Акціонерно комерційний банк «Капітал» (далі ПАТ «АКБ «Капітал») та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 205, до умов якого банк, зобовязався надати відповідачу споживчий кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з лімітом 5 830 530 гривень, строком до 16 листопада 2009 року зі сплатою 20 відсотків річних 16 листопада 2009 року, 25 лютого 2010 року, 15 листопада 2010 року між сторонами були укладені додаткові угоди до договору про надання споживчого кредиту №205 від 17 листопада 2008 року, строк дії договору був пролонгований до 15 листопада 2011 року 03 жовтня 2011 року між ПАТ «АКБ «Капітал» та [PERSON] був укладений договір поруки № 205-п/2, згідно якого поручитель поручається перед кредитором в повному обсязі за виконання [PERSON] зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 205 від 17 листопада 2008 року з усіма договорами про внесення змін до нього, які укладені на час його укладення та можуть бути укладені в майбутньому в розмірі 3 514 880,37 гривень у разі невиконання, часткового виконання або виконання неналежним чином боржником зобов'язань за основним договором. Але, відповідач свої зобовязання, передбачені кредитним договором, не виконував, не здійснював погашення кредиту, тому станом на 15 люте 2013 року заборгованість за тілом кредиту складала 3 173 100 гривень, заборгованість за відсотками 341 780,37 гривень. 15 лютого 2013 року поручитель [PERSON] виконав зобов'язання за кредитним договором № 205 від 17 листопада 2008 року шляхом погашення заборгованості, що підтверджується довідкою банку. 09 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про відступлення права вимоги за договором поруки № 205-п/2 від 03 жовтня 2011 року, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] набув всі права поручителя за договором поруки № 205-п/2 від 03 жовтня 2011року, укладеним між [PERSON] та ПАТ "АКБ "Капітал" в якості забезпечення договору про надання споживчого кредиту № 205 від 17 листопада 2008 року з усіма договорами про внесення змін до нього, укладеним між ПАТ "АКБ"Капітал" та [PERSON], за умовами якого [PERSON] виконав погашення зобов'язань Боржника перед ПАТ "АКБ "Капітал". Позивач [PERSON] звертаючись до суду просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за договором про відступлення права вимоги за договором поруки у сумі 3 514 880,37 гривень. 22 лютого 2017 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про відступлення права вимоги відмовлено. Не погодившись з рішенням суду позивач [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимоги у повному обсязі, мотивуючи порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що 19 квітня 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги за договором поруки. 28 квітня 2016 року з метою уникнення судового розгляду і примусового стягнення заборгованості у сумі 3 514 880, 37 гривень за вказаним договором ним адресу відповідача була надіслана вимога про сплату протягом 30 календарних днів зазначеної суми, вимога отримана 04 травня 2016 року. Але, станом на дату подання позовної заяви заборгованість відповідачем не погашена. Апелянт звертає увагу, що довідка банку про відсутність заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №205 від 17 листопада 2008 року станом на 15 люте 2013 року у [PERSON] не підтверджує виконання зобовязань самостійно [PERSON] перед ПАТ «АКБ «КАПІТАЛ». Разом з тим, банком 19 квітня 2016 року видана довідка про погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту поручителем [PERSON] відповідно до договору поруки №205-п/2 від 03 жовтня 2011 року. Даний факт також підтверджується виписками, які надавались до суду першої інстанції та є в матеріалах справи. Не відповідає дійсності висновок суду щодо спливу строку позовної давності, оскільки позивач виконав зобовязання за відповідача перед поручителем 19 квітня 2016 року відповідно до договору про відступлення права вимоги, внаслідок чого до позивача перейшло право вимагати реального виконання обовязків. Таким чином, відлік перебігу строку позовної давності для позивача починається саме з цього моменту, тобто з моменту предявлення вимоги за договором відступлення права вимоги. У судове засіданні апеляційної інстанції позивач та його представник, відповідач не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчить телефонограма за №3885-3886, яка зареєстрована у журналі телефонограм та знаходиться в матеріалах справи (Т.1 а.с.250). Представник відповідача просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Вислухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду змінити в частині правового обґрунтування відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови « Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК , вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК , а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, посилаючись на норми статті 262, частини третьої статті 267 ЦК України, обґрунтовано дійшов висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови в позові та зазначив наступне. 15 лютого 2013 року поручитель [PERSON] виконав зобовязання за кредитним договором №2052 від 17 листопада 2008 року, тому кінцевим строком предявлення позовних вимог навіть при заміні сторін у зобовязанні (відступлення права вимоги за кредитним договором [PERSON] [PERSON] 19 квітня 2016 року), є 15 лютого 2016 року. Але, позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором надійшла до суду першої інстанції 09 червня 2016 року (згідно поштовому штемпелю 08 червня 2016 року), отже позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Представником відповідача подана заява про застосування строку позовної давності, поважних причин про поновлення її строку позивачем та його представником не приведено. Такі висновки суду першої інстанції є правильними. Під час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач [PERSON] просив суд про застосування строку позовної давності. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Разом з тим із настанням певної події, що має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 статті 262 ЦК України передбачено, що заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Виходячи з встановлених обставин, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції, дійшов вірного висновку про те, що позивач звернувся до суду за захистом порушеного права після спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, що є підставою для відмови в позові. Разом з тим, відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції виходив що позивач предявив вимоги в порядку регресу. Але, повністю погодитися з таким висновком суду апеляційний суд вважає не можливим. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положеннями частини першої статті 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Зі змісту довідки виданої ПАТ «АКБ «Капітал», яка знаходиться в матеріалах справи, вбачається, що 15 лютого 2013 року загальна сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором №205 від 17 листопада 2008 року укладеним між сторонами, становила 3 514 880,37 гривень. Оскільки боржником кредитні зобовязання не виконувались, 15 лютого 2013 року на підставі договору поруки №205-п/2 від 03 жовтня 2011 року, заборгованість [PERSON] за кредитним договором була погашена в повному обсязі [PERSON], на загальну суму 3 514 880,37 гривень, з яких 3 173 100 гривень основна сума кредитної заборгованості, 341 780,37 гривень - сума прострочених відсотків (а.с.20). 09 квітня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про відступлення права вимоги за договором поруки № 205-п/2 від 03 жовтня 2011 року, згідно умов якого [PERSON] передав, а [PERSON] набув всі права поручителя за договором поруки № 205-п/2 від 03 жовтня 2011року, укладеним між [PERSON] та ПАТ "АКБ "Капітал" в якості забезпечення договору про надання споживчого кредиту № 205 від 17 листопада 2008 року з усіма договорами про внесення змін до нього, укладеним між ПАТ "АКБ"Капітал" та [PERSON], за умовами якого [PERSON] виконав погашення зобов'язань боржника перед ПАТ "АКБ "Капітал"(а.с.18-19). 28 квітня 2016 року з метою досудового врегулювання спору позивачем було направлено відповідачу листа з проханням протягом 30 календарних днів з моменту його отримання добровільно сплатити борг перед ним за договором відступлення в сумі 3 514 880,37 грн., яке отримане відповідачем 4 травня 2016 року, і залишилось поза увагою (а.с.21-23). Відповідно до вимог частин першої, другої статті 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання, а кредитор після виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, повинен вручити йому документи, які підтверджують цей обов'язок боржника. Правовий аналіз норм частин першої та другої статті 556 ЦК України дає підстави для висновку про те, що наслідки, передбачені в цій нормі, настають лише в разі повного виконання поручителем забезпеченого порукою кредитного зобов'язання. Цей висновок узгоджується з положенням п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України, яке передбачає подібний спосіб заміни кредитора в зобов'язанні внаслідок виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем). Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено за договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. З урахуванням частини другої статті 556 та пункту 3 частини першої статті 512 ЦК України наслідком виконання поручителем зобов'язання, забезпеченого порукою, є заміна кредитора у зобов'язанні. Згідно з частиною першою статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Перехід прав кредитора поручителю внаслідок виконання останнім обовязку боржника відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України є одним з видів суброгації. Суд першої інстанції не звернув уваги, що за суброгацією відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобовязанні (зміна активного субєкта) зі збереженням самого зобовязання. Це означає, що одна особа набуває прав і обовязків іншої особи у конкретних правовідносинах. При регресі одне зобовязання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. Таким чином, правове обґрунтування суду при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо регресних вимог є безпідставним, а тому рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування підлягає зміні. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Outcome: partial