Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Позивач[PERSON] 25.02.2015 року звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до[PERSON], [PERSON], [PERSON], Приватного підприємства «Ісаєви плюс» про стягнення боргу. Крім того, в травні 2015 року позивач подала уточнену позовну заяву, посилаючись на те, що 01 грудня 2013 року між [PERSON]. «позикодавець» та ПП «Ісаєви плюс», в особі директора [PERSON] «позичальник» було укладено Договір грошової позики, гарантом якого виступив [PERSON] про що поставив підпис. На виконання пункту 1.1 Договору, Позивач передав у власність ПП «Ісаєви плюс», грошові кошти в розмірі 102 430 (сто дві тисячі чотириста тридцять гривень). Відповідно до даного пункту Договору, Відповідач зобов'язанний повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів до 01.01.2014 року. Сума еквівалентна 12 тисяч 490 доларів США із розрахунку курсу 8.2. При зміні курсу в напрямку підвищення сума повертається згідно діючого на момент повернення курсу чи в доларах США. Позивач зазначив, що відповідно до пункту 1.2 Договору, відсотки за користування позикою чи будь-яке інше відшкодування позичальнику не виплачуються.Відповідно до пункту 2.2 Договору, строк, на який надається позика позичальнику складає 30 днів з момента заключення Договору. Згідно з пунктом Договору, по закінченню строку, вказаного вказаного у п.2.2 Договору, Позичальник зобовязаний повернути суму отриманої позики. Позивач зазначив, що грошові кошти вчасно повернуто не було, тому 23.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] було складено боргову розписку, в якій зазначено, що вони зобовязуються повернути борг 15 000 доларів США не пізніше 10.07.2014 року. В разі не повернення Відповідачі зобов'язалися оформити дарчу на землю в Броварському районі, яка належить батьку [PERSON] площею 1.13 га.Крім того, Відповідачем, [PERSON], 03.02.2014 року було складено лист - додаток до Договору, в якому зазначила, що вона зобов'язується виплатити 15 000 (пятнадцять тисяч) гривень не пізніше18.02.2014, на якому поставив підпис [PERSON].Таким чином Позивач надавав кошти [PERSON] та [PERSON]. Позивач зазначив, що Відповідачі прострочили виконання зобов'язань з липня 2014 року, що підтверджується борговою розпискою. Згідно даної угоди договору кошти не повернуто, а відтак мають солідарно повернути основний борг у сумі 15 000доларів США, що еквівалентно на сьогоднішній день згідно курсу Національного банку України 310 200 (триста десять тисяч двісті) грн. 00 коп., та сплати трьох відсотків річних 8050 (вісім тисяч пятдесят) грн. 00 коп.Розрахунок 3-х відсотків річних в період з 10.07.2014р. по 22.05.2015р., 310 200грн. х 3% х 316 дн. / 365дн. / 100% = 8050 грн. Приймаючи заявлені позовні вимоги та ті обставини, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання позивач просить позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.03.2015 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 17.03.2015 року відмовлено у забезпеченні позову. Ухвалою суду від 06.10.2016 року позов прийнято до провадження судді Заєць Т.О. Ухвалою суду від 03.02.2017 року прийнято до провадження судді Величко Т.О. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов, з викладених в ньому підстав та просили суд позов задовольнити. У судове засідання представник відповідача ПП "Ісаєви плюс" не з"явився, заперечень проти позову не подав, був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з"явилась, уповноваженого представника не направила, заперечень, відзову на позовну заяву не подала, не просила суд розглядати справу за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представнк у судове засідання з"явись, повідомили, що дійсно відповідач [PERSON], як фізична особа отримав нарочно від позивача позику у розмірі 102430,00 грн, трьома траншами у квітні 2013 року -30000.00 грн. у травні 2013 року 30000,00 грн, у грудні 2013 року 40000,00 грн, що було оформлено Договором позики від 01.12.2013 року,які мали бути використані для початку бізнесу ПП "Ісаєви плюс" проведення ремонтних робіт та закупівлі техніки. Відповідач [PERSON] вказуав, що розписка від 23.06.2014 року була написана під примусом позивача, від його імені та його дружини [PERSON] оскільки станом на цей день борг у розмірі 12490,00 доларів США повернуто позивачу не було. Також вказував, що пообіцяв оформити на позивача договір дарування земельної ділянки, яка належить батьку його дружини, якої у нього немає та юридично оформити такий догвір дарування без згоди на це власника не можливо під примусом позивача. Вказував, що позов визнає частково, в частині стягнення грошових коштів в розмірі 102 430 (сто дві тисячі чотириста тридцять гривень), в інший частині позовних вимог позов не визнав,просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, подав письмові заперечення проти позову ( а.с.27-31,116-119 т.1) вказував, що позивач не подав доказів про передачу вказаної у позові позики саме ПП "Ісаєви плюс", вказував, що позивач не надав суду доказів про перерування вказаної позики на користь юридичнрї особи ПП "Ісаєви плюс" відповідно до п.22.1 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", а тому фак передачі грошової суми ПП "Ісаєви плюс" не доведений. Вказує, що згідно боргової розписки від 23.06.2014 року про отримання грошової суми відповідачами [PERSON] та [PERSON], він , як гарант ПП "Ісаєви плюс" не виступав, та оскільки розписка підписана лише фізичною особою [PERSON], також вказує, що згідно копії розписки ПП "Ісаєви плюс" від 03.02.2014 року наданої позмвачем, є неналежним доказом, оскільки не співпадає з оригіналом, який не містить підпису [PERSON], про що надав докази до справи, просить у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 01 грудня 2013 року між [PERSON]. «позикодавець» та ПП «Ісаєви плюс», в особі директора [PERSON] «позичальник» було укладено Договір грошової позики, гарантом якого виступив [PERSON], про що поставив підпис. На виконання пункту 1.1 Договору, Позивач , як позикодавець зобов"язувався передати у власність ПП «Ісаєви плюс», особі директора [PERSON], особі її дирекора грошові кошти в розмірі 102 430 (сто дві тисячі чотириста тридцять гривень) шляхом видачі грошей на руки ПП "Ісаєви плюс", в особі директора [PERSON] відсотки за користування позикою або будь-яке інше відшкодування позикодавцю не виплачується. (а.с.4). Судом встановлено, що згідно реєстраційних докуметів ПП «Ісаєви плюс»( а.с.3137 т.2) [PERSON] є співзасновником підприємства, а не директором. Судом встановлено, що зі слів позивача позику він передав відповідачу [PERSON].у долларах США, що складало 12490,00 доларів США, зі слів відповідача [PERSON] грошова сума передавалась у гривні у розмірі 102430,00 грн, трьома траншами у квітні 2013 року -30000.00 грн. у травні 2013 року 30000,00 грн, у грудні 2013 року 40000,00 грн, що було оформлено Договором позики від 01.12.2013 року. Судом встановлено, що згідно вимог п.1.1. договору позики Відповідач ПП "Ісаєви плюс" зобов'язувався повернути Позивачу таку ж суму грошових коштів до 01.01.2014 року. Сума еквівалентна 12 тисяч 490 доларів США із розрахунку курсу 8.2. При зміні курсу в напрямку підвищення сума повертається згідно діючого на момент повернення курсу чи в доларах США. Судом встановлено, що позивач у справі не надав суду доказів, що 01.12.2013 року він виконав зобов"язання та передав за договром позики грошову суму вказану у договорі директору ПП "Ісаєва плюс" [PERSON] у будь-якій валюті, розписка про отримання грошової суми на руки [PERSON] суду нада не була, а тому факт виконання зобов"язання щодо передачі грошової суми ПП "Ісаєви плюс" позивачем не доведені, та позов пред"явлений, в частині позовних вимог до ПП "Ісаєви плюс " не доведений. Судом встановлено, що 23.06.2014 року [PERSON] та [PERSON] було складено боргову розписку, в якій зазначено, що вони зобовязуються повернути борг позивачу 15 000 доларів США не пізніше 10.07.2014 року. В разі не повернення Відповідач [PERSON] зобов'язалися оформити дачу на землю в Броварському районі, яка належить батьку [PERSON] площею 1.13 га. (а.с.5). У судовому засіданні відповідач [PERSON] визнав факт отримання грошової на виконання для розвитку бізнесу, ним як фізичною особою від позивача , але вазував, що сума передавалась у гривні у розмірі 102430,00 грн, в трьома траншами у квітні 2013 року -30000.00 грн. у травні 2013 року 30000,00 грн, у грудні 2013 року 40000,00 грн, що було оформлено Договором позики від 01.12.2013 року. Позивач визнав факт передачі позики відповідачу [PERSON] в руки відповідно до Договру позики від 01.12.2013 року, де [PERSON] не є стороною договру, до цих обставин суд застосовує вимоги ч.1 ст. 82 ЦПК, але не визнав факт, що грошова сума була передана у гривні 102 430, 00 грн. та наполягав що було позику надано в еквивалентній сумі в доларах США, що становила 12490,00 доларів США., а тому суд належним відповідачем вважає [PERSON] Судом встановлено, що згідно Договору позики від 01.12.2013 року, вказано що відповідач [PERSON] є гарантом за зобов"язаннями ПП "Ісаєви плюс" перед [PERSON], але особа гаранта її ідентифікаційні відомості у договрі позики не вказані, обов"язки гаранта, строки дії гарантії, правові наслідки, обов"язки гаранта не вказані. Враховуючи той факт, що позивач визнав обставину щодо передачі грошової суми за Договром позики від 01.12.2013 року, не стороні договру, грошова сума на руки за договором позини [PERSON] не надавалась, де гарантом виступав [PERSON] суд дійшов висновку, шо відповідач [PERSON], не є гарантом за зобов"язаннями фізичної особи [PERSON], та позивача, відповідач [PERSON], не є гарантом за борговою розпискою від 23.06.2014 року, тому суд вважає [PERSON] неналежним відповідачем. Судом встановлено, що згідно Боргової розписки від 23.06.2014 року, яку написав відповідач [PERSON] , який визнав вказний факт, вказував, що він разом із своєю дружиною отримав у борг від позивача в 2013 році з квітня по жовтень 12490 доларів США, яку повинні були повернути до кінця 2013 року. Станом на 23.06.2014 року зобов"язувався повенути 15000 доларів США не пізніше 10 липня 2014 року та у випадку не повернення зобов"язувався [PERSON] оформити дарування на землю у Броварському районі, яка належить батьку його дружини, вказував, що борг не повенуто. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не надав суду докази, що його дружина [PERSON] надавала згоду на одержання позики, за борговою розпискою та отримала таку суму, як фізична особа та позика отримана відповідачем [PERSON]. була в інтересах сім"ї , суд дійшов висновку, що станом на 23.06.2014 року відповідач [PERSON] особисто визнав факт отримання від позивача грошової суми у розмірі 12490 доларів США, та зобов"язувався до 10.07.2014 року повернути суму, саме у розмірі 15000 доларів США., який не був стороною Договру позики від 01.12.2013 року. Судом встановлено, що згідно змісту позовних вимог ( а.с.3,4) позивач просив суд стягнути з відповідачів на його користь борг у розмірі 417 750,00 грн, та три відсотки річних у розмірі 8000,00 грн. Згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог, що є предметом спору, позивач просив суд стягнути з відповідача борг у розмірі 310 200,00 грн. та 3% річних за період з 10.07.2014 року по 22.05.2015 року у розмірі 8050,00 грн. ( а.с.47-49 т1). Судом встановлено, що у подальшому позивач позовні вимоги не збільшував, детальний розрахунок стягуваної суму суду також не подав, а тому суд розглядав спір в межах предмету спору (а.с.47-49т.1), заявленого позивачем, згідно наданих пояснень та поданих доказів з урахуванням наданих заперечень проти позову, у відповідності до ст. 13ЦПК України. Відповідно до вимог статей 1046,1047,1048,1049,1050 ЦК України: за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей; позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що відповідачі не виконали взяті на себе зобов'язання, не повернули позику ані в установлений договором термін, ані в подальшому. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 02.07.2014 року у справі № 6-79цс14, застосування якої є обов'язковим в силу ст. 370-1 ЦПК України, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. У вказаній постанові Верховний Суд України також зазначив, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідачів виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. В судоволму засіданні 25.04.2018 року позивач відкликав заяву про уточнення позовних вимог, що знаходиться на а/с 190,191 в 1 т. цивільної справи. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до положень ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Враховуючи викладене, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] у визначені борговою розпискою від 23.06.2014 року не повернув в повному обсязі суму позики, вимоги позивача щодо повернення суму позики є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Також, на думку суду, є обґрунтованими вимоги позивача щодо застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України і стягнення з відповідача 3 % річних від суми боргу, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. А тому з урахуванням обгрунтувань суду викладених в мотивувальній частині рішення суду , встановлено, що належним відповідачем є [PERSON], та позов до нього згідно позовної зави ( а.с.47-49 т.1) доведений з боку позивача, в іншій частині до інших відповідачів, позов задоволенню не підлягає. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору, 3654.00 грн.

Outcome: partial