Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

У липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та просить: - розірвати шлюб, який зареєстрований 07.07.2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Алуштинського міського управління юстиції АРК між [PERSON] та [PERSON]; - неповнолітню дитину - [PERSON] залишити на проживання з матір'ю; - стягувати з [PERSON], [INFO] аліменти на утримання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] на користь позивача в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 30 % відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця; - стягнути з відповідача судові витрати та витрати на правову допомогу. В обґрунтування позовної вимоги зазначає, що 07.07.2007 року зареєструвала шлюб з відповідачем. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Вважає, що збереження сім'ї неможливе, оскільки між сторонами почали виникати непорозуміння; відповідач нехтує сімейними цінностями та під час сварок висловлюється словами нецензурної лайки в присутності дитини. На даний час сторони шлюбні відносини не підтримують, спільне господарство не ведуть. Крім того, дитина проживає з позивачем на зйомній квартирі та знаходиться на її утриманні. Відповідач має офіційний дохід, аліменти нікому не платить, інших неповнолітніх дітей немає. Ухвалою Корольовського районного суду м.Жимтомира від 24.07.2017 року відкрито провадження у справі. 29.09.2017 року [PERSON] подано зустрічну позовну заяву в якій він просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO] з ним за адресою: [ADDRESS], стягнути на його користь судові витрати. В обгрунтування позовної заяви зазначає, що познайомився з [PERSON] в м.Алушта АРК та 07.07.2007 року сторони зареєстрували шлюб. За час подружнього життя [INFO] у них народився син [PERSON] Зазначає, що його дружина не є громадянкою України, не володіє на праві приватної власності житлом та немає офіційної роботи. Син [PERSON] повністю перебуває на утриманні [PERSON]. та допомоги з боку матері не потребує. Позивач не погоджуюсь із тим, щоб їх спільний син [PERSON] проживав з [PERSON] Вважає, що в інтересах дитини син має проживати разом з ним, оскільки він працює та має можливість матеріально забезпечити сина. У судовому засідання позивач (відповідач за зустрічним позовом) [PERSON] та її представник позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Зустрічний позов не визнали та просять відмовити у його задоволенні за безпідставністю. Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав і просить відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні просив при ухваленні рішення врахувати висновок виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування. Заслухавши пояснення позивача (відповідача за зустрічним позовом), представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінюючи в сукупності зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, а зустрічний позов частковому задоволенню з наступних підстав. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України). Встановлено, що сторони по справі перебувають у шлюбі з 07.07.2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим 07.07.2007 року відділом державної реєстрації актів громадянського стану Алуштинського міську управління юстиції в Автономній Республіці Крим Україна, актовий запис №687 (а.с.6). Сторони по справі мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 07.02.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Житомирського міського управління юстиції (а.с.11). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - класний керівник [PERSON] пояснила, що [PERSON] часто запізнюється на уроки або взагалі не приходить. Батько не цікавиться навчанням сина на шкільних зборах не був. Мати сином цікавиться, дитина прихильна до матері, радіє їй та хоче з нею проживати. Зі школи його забирає батько бо він з ним проживає, часто [PERSON] йде додому сам. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - соціальний педагог пояснила, що ця ситуація між батьками вплинула на емоційний стан [PERSON] Після нового року він запізнюється на уроки, бо допізна грає на комп'ютері. У батька є однокімнатна квартира в якій є місце для навчання. До них часто приїзджає бабуся. У матері дві кімнати створені умови для проживання. Дитина прихильна до матері, йде з нею на контакт, але боїться думки батька. У результаті перебування разом з батьком його успішність знизилась, систематично не готує домашні завдання, одні ігри бо тато все дозволяє. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - сусідка по під'їзду пояснила, матір [PERSON] знає вісім років. З дитсадка дитину забирала мати. [PERSON] живе з батьком, там проживає і його бабуся. [PERSON] пізно гуляє сам без супроводу. Батько не дає спілкуватися йому з матір'ю. Ромі також заборонили спілкуватися з моїм сином. Відповідно до ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 27.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюбі, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" проголошена Конституцією України охорона сім?ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішення позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з?ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, проживають окремо за різними адресами, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, а також враховуючи те, що відповідач за первісним позовом не заперечує проти розірвання шлюбу, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, у зв'язку з чим позов у частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення аліментів, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як встановлено судом, відповідач за первісним позовом [PERSON] на даний час офіційно працює у ДУ "Житомирська виправна колонія №4" та його заробітна плата з квітня 2017 року по вересень 2017 року становить тридцять тисяч шістсот сімдесят дві гривні (а.с.48). Позивач за первісним позовом [PERSON] працює у ФОП [PERSON] та займає посаду продавець непродовольчих товарів. Загальна сума доходу за період з 01.01.2017 року по 31.06.2017 року без урахування аліментів становить 19 200,00 грн.(а.с.79). Відповідно до довідки ТОВ "Керуюча компанія "КомЕнерго" - Житомир №1913 від 27.09.2017 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.47). Враховуючи вимоги діючого законодавства, ті обставини, що позивачка наполягає на тому, щоб аліменти сплачувалися відповідачем у примусовому порядку, дитина потребує матеріальної допомоги, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню. Що стосується розміру аліментів, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, то слід зазначити наступне. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров?я та матеріальне становище дитини; стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року передбачено, що згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати стан здоров"я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З урахуванням вимог діючого законодавства, пояснень сторін, наданих ними письмових доказів, при визначенні розміру аліментів, що підлягає стягненню, суд враховує матеріальний стан матері та батька дитини. Таким чином, при вирішенні питання щодо розміру аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки, судом враховуються вимоги ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, обставини справи, а тому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача аліментів у частковому відношенні до його заробітку, а саме у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня звернення до суду і до повноліття дитини. Що стосується зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання дитини, то слід зазначити наступне. Як вбачається з довідки КП "ВЖРЕП №6" Житомирської міської ради №2793 від 06.12.2017 року [PERSON] дійсно проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS], про що свідчать сусіди.(а.с.78). Судом встановлено, що після того, як сторони стали проживати окремо (з травня 2017), неповнолітній [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними довідками. [PERSON] чинить перешкоди дитині у спілкуванні з матір'ю. Статтею 19 Сімейного кодексу України визначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов"язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв"язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно Висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування, комісією з питань захисту прав дитини не встановлено виключних обставин, які б давали право дійти висновку про можливість розлучення дитини з матір'ю. Виходячи з інтересів дитини, виконавчий комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON](а.с.91-93). Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов»язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім»ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому згідно ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно положень ст. 9 вказаної Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов»язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що у випадку, коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Суд, оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до висновку про те, що визначати місце проживання дитини [PERSON] у даний час необхідно, виходячи з прив'язаності його до одного з батьків, враховуючи його вік та потреби у повсякденному житті. Зокрема суд враховує, що дитина бажає спілкуватися з матір"ю, прихильна до неї. В той же час судом встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] має постійне місце роботи, стабільний заробіток, будь-яких доказів, що свідчили б про те, що визначення місця проживання дитини разом з позивачкою може зашкодити інтересам дитини, в ході розгляду справи не здобуто. Також у судовому засіданні було встановлено, що батько дитини - [PERSON] та його мати [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], [PERSON] офіційно працює, конфліктний, образливо ставиться до [PERSON], з приводу побиття ним дружини [PERSON] у Корольовському районному суді м.Житомира розглядається кримінальна справа. Конвенція про права дитини у пункті 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовими рішеннями, визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до вимог Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, в якій міститься принцип 6, дитина може бути розлучена з матір'ю лише у винятковій ситуації. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини та враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що зустрічний позов про визначення місця проживання дитини підлягає частковому задоволенню, а саме суд дійшов висновку, що місцем проживання неповнолітнього [PERSON] повинно бути визначено місце проживання його матері [PERSON] Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягнення витрати по сплаті судового збору у розмірі 640, 00 грн. З відповідача [PERSON] на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,00 грн. за позовними вимогами про стягнення аліментів.

Outcome: partial