Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

У січні 2018 р. [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про захист честі, гідності та спростування недостовірної інформації. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач є адвокатом і є представником осіб, чиї права та законні інтереси обмежуються під час досудового розслідування у справі за кримінальним провадженням № 42017111200000142, з яким об'єднане кримінальне провадження № 42017000000001836. В результаті ознайомлення в Апеляційному суді міста Києва з однією із справ про арешт майна позивачу стало відомо про інформацію, яку він вважає наклепницькою, такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію та просив суд визнати таку інформацію недостовірною. Вищевказана інформація була викладена відповідачем під час кримінального провадження як показання, однак, ці показання не були доказом у справі та не становила предмет оцінки судом при ухваленні судового рішення в кримінальній справі. Позивач також посилається в обґрунтування позову на те, що стосунки між позивачем та відповідачем були довірчими і тому позивач не міг погрожувати відповідачу. Окрім того, позивач зазначає, що зустріч з відповідачем 11.10.2017 р. відбулась за її ініціативою, за результатами цієї зустрічі відповідач надала позивачу заяву із скаргою на слідчого, однак, у зв'язку із завантаженістю позивач не встиг подати цю заяву у відповідні інстанції. Позивач також посилається на те, що у жодних погрозах він не мав потреби, оскільки особисто не був зацікавлений та не мав будь-якого економічного чи іншого інтересу. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Додатково надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Відповідач в судові засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, 12.03.2018 р. через канцелярію суду остання подала заяву в якій мітиться короткий виклад пояснень проти позову, в якій зазначила, що наданий позивачем в якості доказу протокол допиту свідка містить інформацію, яка є таємницею досудового розслідування та не підлягає розголосу. Відповідач також пояснила, що довіреність від 26.10.2016 р., посвідчену нотаріусом Анциферовою\~А.М. відповідач скасувала, а довіреність в звичайній письмовій формі № 2001/1 від 22.01.2016 р. на ім'я позивача вона не підписувала. Сам позов відповідач вважає таким, що поданий до суду з метою впливу на неї як на свідка за кримінальним провадженням № 42017111200000142, з яким об'єднане кримінальне провадження № 42017000000001836. Розгляд справи відповідач просила суд здійснювати без її участі, а провадження у цій справі закрити. Під час розгляду справи в якості свідків було допитано [PERSON] ([INFO] р.н.) та [PERSON] ([INFO] р.н.). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що надані відповідачем під час допиту кримінальному провадження показання щодо погроз з боку позивача є наклепом. Зустріч 11.10.2017 р. відбулась у зв'язку з тим, що [PERSON] попросив позивача надати правову допомогу відповідачу, у зв'язку з візитом до неї уповноважених осіб Дніпропетровської податкової поліції. Під час цієї зустрічі позивач попросив відповідача в письмовій формі викласти свої думки, аби позивачу було легше зрозуміти суть справи щодо візиту податкової поліції. Під час розмови між позивачем та відповідачем свідок [PERSON] був присутній, деталей розмови він не пам'ятає, але пам'ятає, що суттєві питання сторони не обговорювали, розцінювати розмову як відображення погроз свідок вважає за неможливе. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що йому відомо про зустріч [PERSON], позивача та відповідача в цій справі 11.10.2017 р., яка проводилась з приводу того, що відповідач просила у позивача про надання їй правової допомоги, у зв'язку з тим, що до неї було вчинено протиправні дії працівниками чи то прокуратури, чи то податкової поліції. Пояснення щодо обставин візиту працівників структури відповідач складала в письмовій формі за комп'ютером [PERSON] Свідок, також пояснив, що йому відомо про те, що позивач неодноразово надавав правову допомогу відповідачу, у зв'язку з накладенням на неї адміністративних стягнень, як на директора підприємства, що займається цінними паперами. Поведінку позивача свідок вважає за не можливе розцінювати як відображення погроз. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку позивача, допитавши свідків, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Як вбачається з матеріалів справи, 12.10.2017 р. відповідача було допитано в якості свідка у зв'язку з розслідуванням кримінального провадження № 42017000000001836, про що слідчим СГ третього слідчого відділу управління з розслідування кримінальних проваджень у сфері економіки Департаменту з розслідування особливо важливих справ у сфері економіки Генеральної прокуратури України Хіміч С.В. було складено протокол допиту свідка (а.с. 4). Під час допиту відповідача, зокрема, надала наступні пояснення: «Крім того, хочу повідомити, що 11.10.2017 р. до мене зателефонував [PERSON] що треба поговорити, щоб я приїхала та поговорила з ними. Коли я приїхала в офіс на [ADDRESS], там був [PERSON] та [PERSON] (адвокат), які почали мені словесно погрожувати та сказали, щоб я «тримала язик за зубами відносно вказаних вище обставин реєстрації підприємств». Факт самої зустрічі 11.10.2017 р. жодна із сторін не заперечує, втім позивач стверджує, що жодних погроз в бік відповідача він не виявляв. Як зазначає сам позивач, вказані показання відповідача було використано прокурором для обґрунтування арешту майна Ухвалами суду від 08.11.2017 р. у справах № № 757/66569/17-к; 757/66574/17-к; 757/66581/17-к; 757/66598/17-к; 757/66609/17-к; 757/66636/17-к; 757/66646/17-к; 757/66669/17-к; 757/66690/17-к, а також Ухвалами суду від 09.11.2017 р. у справі №757/67532/17-к; від 29.01.2018 р. у справі №757/4149/18-к. Відповідно до частини 1 статті 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Згідно із статтею 1 Закону України "Про інформацію" під інформацією закон розуміє будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Статтею 4 Закону України "Про інформацію" передбачено, що суб'єктами інформаційних відносин є: фізичні особи; юридичні особи; об'єднання громадян; суб'єкти владних повноважень, а об'єктом інформаційних відносин є інформація. Відповідно до статті 5 Закону України "Про інформацію" кожна особа має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Частинами 1 та 2 статті 7 України "Про інформацію" визначено, що право на інформацію охороняється законом. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб'єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Згідно із статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно із роз'ясненнями, які наведені в пункті 4 Рішення Конституційного Суду № 2-рп/2012 від 20.01.2012 р. щодо статті 34 Конституції України, кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Верховною Радою України прийнято Закон України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, така конвенція є частиною внутрішнього законодавства України. Відповідно до статті 10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Статтею 32 Конституції України встановлено, зокрема, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації. Підстави та порядок спростування недостовірної інформації регламентує стаття 277 ЦК України. Відповідно до частин 1, 4 та 7 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про спростування недостовірної інформації відповідно до ст. 277 ЦК України, є сукупність таких обставин як-то: - поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; - поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; - поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;- поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. З огляду на принцип змагальності, обов'язок доведення наявності складу правопорушення покладається на позивача. Положеннями п. 17 Постанови пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 р. № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" визначено, що не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Як зазначає сам позивач, відповідні показання відповідача було використано прокурором для обґрунтування арешту майна ухвалами суду від 08.11.2017 р. у справах №№ 757/66569/17-к; 757/66574/17-к; 757/66581/17-к; 757/66598/17-к; 757/66609/17-к; 757/66636/17-к; 757/66646/17-к; 757/66669/17-к; 757/66690/17-к, а також ухвалами суду від 09.11.2017 р. у справі №757/67532/17-к; від 29.01.2018 р. у справі №757/4149/18-к. Таки чином, покази відповідача як свідка під час допиту в межах досудового кримінального провадження є фактичними обставинами досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017000000001836. За таких обставини, враховуючи, що суд в межах даного судового провадження не наділений компетенцією давати оцінку обставинами досудового розслідування у кримінальному провадженні, а відтак, не може вирішувати в позовному провадження питання достовірності показань свідка. Викладена позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними в Постанові від 23.05.2018 року у справі № 910/16674/17. Окрім того, позивачем не обґрунтовано та не надано доказів того, що надана відповідачем під час допиту у кримінальному провадженні № 42017000000001836 інформація якимось чином порушує особисті немайнові права позивача, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Посилання позивача на те, що зміст показань, наразі, обговорюється працівниками судових інстанції - базується на припущеннях, а відтак, не може бути прийнятий судом до уваги. Також, не підтверджується жодними доказами факт поширення змісту відповідних показань відповідачем іншим чином. Натомість, як зазначає сам відповідач, вона обізнана, що викладена під час допиту інформація становить таємницю досудового розслідування та не може бути нею оприлюднена. За таких обставин, суд констатує відсутність складу юридичного правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення цього позову, а відтак, позовні вимоги не можуть бути задоволені. Суд вважає за необхідне зауважити, що обіг інформації саме в межах проведення досудового розслідування кримінальної справи стосується специфічної сфери правовідносин, які регулюються переважно КПК України. Отже, і вирішення питання про достовірність чи недостовірність такої інформації повинно здійснюватись в порядку та за правилами кримінально-процесуального законодавства. Так, ст. 96 КПК України врегульовано питання з'ясування достовірності показань свідка. Натомість, обраний позивачем спосіб захисту фактично свідчить про примусове спонукання відповідача до надання конкретних показів в межах кримінального провадження, що у випадку задоволення може призвести до порушення статті 19 Конституції України відповідно до якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, а також до втручання судового органу в процес допиту відповідача в межах досудового кримінального провадження, що є неприпустимим. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed