Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Вказуючи на те, що 18. 07. 2016 року позивача було прийнято на роботу до Кредитної спілки "Зіньківська" на посаду головного бухгалтера та вподальшому згідно з Наказу № 27-К від 28. 10. 2016 року позивачку було звільнено з вказаної посади за несистематичне та неналежне виконання обов'язків головного бухгалтера, згідно з п. 3 ст. 40 КЗпП. Але, потім рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05. 12. 2017 року цей наказ було визнано незаконним, було його скасовано та поновлено на посаді головного бухгалтера. Після поновлення посаді позивачка продовжує працювати, але Кредитна спілка "Зіньківська" не сплачує їй заробітну плату, внаслідок чого з'явилася заборгованість по сплаті заробітної плати в загальній сумі 25 423 грн. Крім цього, позивач неодноразово зверталася до голови правління КС "Зіньківська" із заявою про розірвання трудового договору за бажанням працівника, але її звернення були проігноровані і до цього часу не розірвано. У зв'язку з чим позивачка звернулася із вказаним позовом до суду в якому просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 25 423 грн, із обов'язковим відрахуванням при виплаті всіх обов'язкових податків та платежів, визнати розірваним 31. 07. 2018 року трудовий договір укладений між позивачем та відповідачем, а також просить зобов'язати Кредитну спілку "Зіньківська" видати позивачці належно оформлений оригінал трудової книжки. Ухвалою судді від 28 серпня 2018 року справу було прийнято до провадження, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У наданий в ухвалі час від сторін не надійшло заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження чи клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 10.09. 2018 року до Диканського районного суду від позивача надійшла заява про уточнення та збільшення позовних вимог, а саме позивач просила стягнути з Кредитної спілки "Зіньківська" на її користь заборгованість по заробітній платі, в період з 11. 12. 2017 року по 31. 07. 2018 року, в сумі 25423 грн., із обов'язковим відрахуванням при виплаті всіх обов'язкових податків та платежів, стягнути з КС "Зіньківська" на її користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за жовтень 2016 року в розмірі 2516 грн. 27 коп. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 18. 07. 2016 року позивач [PERSON] прийнято на роботу до Кредитної спілки "Зіньківська" на посаду головного бухгалтера та яку відповідно до Наказу № 27-К від 28. 10. 2016 року було звільнено з посади головного бухгалтера за несистематичне та неналежне виконання обов'язків головного бухгалтера, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП. Згідно з рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05. 12. 2017 року по справі № 530/1692/16-ц визнано незаконним та скасовано вказаний Наказ № 27-К , а також поновлено [PERSON] на посаді головного бухгалтера Кредитної спілки "Зіньківська". Відповідно до Наказу № 10-К голови правління КС "Зіньківська" - Леонтій О. Г. у зв'язку з рішенням Апеляційного суду Полтавської області Наказ № 27-К від 28. 10. 2016 року визнано недійсним та поновлено на посаді головного бухгалтера [PERSON] з 01. 11. 2016 року Відповідно до ст. 21 КЗпП України Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим при укладенні контракту. Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Стаття 21 КЗпП України зобов'язує роботодавця як сторону трудового договору виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Основні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання та структуру заробітної плати визначає Закон України "Про оплату праці" і розроблена відповідно до нього Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5. Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до статті 2 Закону України "Про оплату праці" та Інструкції заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Перелік інших виплат, що не належать до фонду оплати праці, наведено у пункті 3 Інструкції. За ст. 3-1 Закону України "Про оплату праці" розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Як було потім встановлено, що після поновлення позивачки на посаді головного бухгалтера вона продовжила працювати на цій посаді і працювала там до моменту звернення із вказаним позовом до суду. Відповідно до наявної у матеріалах справи письмової заяви від 16. 07. 2018 року позивачки вбачається, що вона дійсно зверталася до голови Кредитної спілки "Зіньківська" в якій просила звільнити її із займаної посади головного бухгалтера за власним бажанням. Але, згідно з копії конверта було вказано, що заява не була вручена адресату, у зв'язку із його відмовою прийняти. Так, згідно з штатним розписом кредитної спілки "Зіньківська" з 15. 07. 2016 року видно, що посадовий оклад головного бухгалтера складає 3700 грн. З огляду на викладене, судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 11. 12. 2017 року по 01. 07. 2018 року, проте за вказаний час відповідач не виплачував заробітну плату позивачу, і заборгованість по невиплаченій заробітній платі із урахуванням посадового окладу складає 25 423 грн. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання тощо), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично не існують, процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, з серпня 2018 року позивачка припинила свою діяльність, а відповідач в своє чергу припинив виплачувати позивачу заробітну плату. Самою позивачкою, таким чином дотримано процедуру звільнення з роботи з ініціативи працівника, а роботодавець ігнорує заяви позивачки про звільнення. Згідно з детальної інформації про юридичну особу, а саме про Кредитну спілку "Зіньківська" вбачається, що керівником вказаного підприємства з 15. 07. 2016 року є Леонтій Олексій Георгійович. Уповноважений на звільнення керівника орган відповідача проігнорував повідомлення позивача про звільнення і не розглянув по суті її заяву про звільнення протягом передбачених законодавством строків, не виконав покладені на нього обов'язки. Оцінюючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, позовну заяву задоволено повністю, тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача судового збору.

Outcome: approved