Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

В вересні 2013 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою про виселення, в якій вказали, що [INFO] року померла рідна сестра чоловіка та рідна тітка [PERSON]. 15 квітня 2014 року вони звернулись з заявою про прийняття спадщини. Після отримання всіх необхідних документів приїхали до м.Донецьку, але потрапити до квартири не змогли, оскільки [PERSON] вважала себе законною власницею та не впустила їх до квартири. З цього приводу вони звертались до міліції. Просили ухвалити рішення про виселення [PERSON] з квартири за адресою [ADDRESS], зобов»язати повернути документи про право власності, встановити право власності та стягнути матеріальну та моральну шкоду. В подальшому позивачі доповнили позовні вимоги і просили також виселити [PERSON]. Ухвалою Калінінського районного суду м.Донецька від 30 вересня 2013 року позовні вимоги про виселення роз»єднані з позовними вимогами про стягнення моральної та матеріальної шкоди, вилучення документів, які встановлюють право власності та встановлення права власності в самостійні провадження. Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 25 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про виселення відмовлено за безпідставністю. З рішенням суду не погодились [PERSON] та [PERSON], подали апеляційну скаргу, в якій просили повністю скасувати рішення суду та направити справу на новий розгляд, оскільки судом першої інстанції не були враховані наступні докази: рішення апеляційного суду від 19 вересня 2013 року, рішенням апеляційного суду, яким [PERSON] було відмовлено в праві на спадкування, показання свідків, постанова про відмову [PERSON] в праві на спадкування, винесена нотаріусом 20 травня 2013 року, постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, за якою [PERSON] є спадкоємицею за законом, жодного клопотання з боку позивачів не виконано, незаконно скасовано засідання, призначене на 05 грудня 2013 року, не враховане прохання позивачів щодо накладення арешту на квартиру. До суду сторони не з»явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, [PERSON] та [PERSON] надали суду заяву з проханням розглянути справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. На підставі частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивачі не є власниками квартири, то не мають права володіти, розпоряджатися та здійснювати захист права шляхом усунення перешкод у здійсненні ними права користування власністю до оформлення права власності на спірну квартиру та державної реєстрації. Але з такими висновками суду погодитися неможливо. Судом першої інстанції при розгляді справи встановлено, що [PERSON] після смерті [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS]. З заявою про прийняття спадщини після смерті тітки [PERSON], яка померла [INFO] року, до Восьмої Донецької державної нотаріальної контори звернулася [PERSON]. Відповідач [PERSON] зверталась до Будьоннівського районного суду м.Донецька із заявою про встановлення факту проживання однією сім»єю із спадкодавцем протягом п»яти років до смерті, ухвалою апеляційного суду Донецької області заява залишена без розгляду. [PERSON]. будь-яких заяв про прийняття спадщини протягом шести місяців після смерті [PERSON] до нотаріальної контори не подавала, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадкування за законом. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON]. та [PERSON] посилались на те, що [INFO] року померла [PERSON], яка є тіткою позивача, 15 квітня 2013 року вони звернулись з заявою про прийняття спадщини. В теперішній час в квартирі мешкають відповідачі без достатніх підстав (арк..спр.1-6, 30-31). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] - племінниця [PERSON] (арк..спр.11-13), яка померла [INFO] року (арк..спр.35). 15 квітня 2013 року [PERSON] звернулася з заявою про прийняття спадщини, оскільки її батько - рідний брат [PERSON], помер [INFO] року (арк..спр.14). Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] була власницею квартири [ADDRESS] (арк..спр.63). На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадщина належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки, п.6 - незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об'єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об'єкт нерухомого майна. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Крім того, Верховним Судом України при розгляді цивільної справи № 6-164цс, 23 січня 2013 року висловлена правова позиція, за якою в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Спадкоємець, який прийняв у спадщину нерухоме майно, ще до його державної реєстрації має право витребовувати це майно від його добросовісного набувача з підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, зокрема у разі, якщо воно вибуло з володіння спадкодавця. Виходячи з положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України дане рішення обов»язкове для всіх судів України. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Встановивши, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняла спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті її тітки [PERSON], і що у складі цієї спадщини була спірна квартира, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у [PERSON] не виникло речове право на спадкову квартиру - право володіння та користування нею, і вона не може вимагати по суду захисту цих прав, в тому числі і шляхом пред'явлення позову про усунення перешкод у користуванні квартирою. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з"ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що є підставою для скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON], з ухваленням нового рішення про задоволення її позовних вимог про виселення з наступних підстав. Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Звертаючись до суду з позовом про виселення, [PERSON] посилалась на ст.109 ЖК України (арк.спр.30-31). Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Заперечуючи проти позову, відповідач [PERSON] посилалась на те, що мешкала разом з померлою [PERSON] з 2007 року (арк..спр.82-84), вважала її за матір. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з врахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення прав власності особи на будинок припиняє право членів сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. З постанови про закриття кримінального провадження від 20 листопада 2013 року вбачається, що в спірній квартирі на даний час мешкають [PERSON] та [PERSON] (арк..спр.82-84). На підставі ч.1 ст.61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, ч.2 - докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, ч.3 - доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, ч.4 - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі не надали суду доказів наявності правових підстав для проживання в спірній квартирі . Рішення Будьоннівського районного суду м.Донецька від 15 грудня 2012 року, яким була задоволена заява [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факт того, що [PERSON] та [PERSON] більше п»яти років по день смерті, постійно мешкали однією сім»єю, ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 вересня 2013 року скасоване, заява [PERSON] залишена без розгляду (арк..спр.91-92). На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відповідача на даний час займають спірне жиле приміщення самовільно. Згідно ч.3 ст.116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про виселення відповідачів підлягають задоволенню. В іншій частині рішення суду законне, так як вимоги [PERSON] не ґрунтуються на законі. Суд першої інстанції дійшов в цій частині обґрунтованого висновку, що вона з заявою про прийняття спадщини не зверталась, тому її права не були порушені.

Outcome: partial