Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про захист честі та гідності, відшкодування моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачка по справі є її рідною сестрою по матері. Їх мати [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Відповідачка перебувала у шлюбі з [PERSON], шлюб було розірвано. З 2011 року відповідачка стала висловлювати претензії до позивачки з приводу того, що вона винна у тому, що її чоловік залишив відповідачку. Також відповідачка звинувачувала позивачку в тому, що остання чаклунським способом "поробила" їй на смерть та одинокість. Переконати сестру в тому, що її звинувачення є абсурдними, вона не змогла. Про це відповідачка розповідає всім родичам, односельцям, при цьому використовує ненормативну лексику, принизливі слова, що зачіпає гідність позивачки. На підставі викладеного позивачка вимушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов"язати відповідачку [PERSON] вибачитись перед позивачкою за приниження честі та гідності, за наклеп - розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, в письмовій формі; стягнути з відповідачки на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 3000, 00 грн., а також стягнути судові витрати по справі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточнила свої позовні вимоги, просила їх задовольнити в повному обсязі, зобов"язати відповідачку [PERSON] вибачитись перед позивачкою за приниження честі та гідності, за наклеп - розповсюдження інформації, яка не відповідає дійсності, в письмовій формі; стягнути з відповідачки на користь позивачки моральну шкоду в розмірі 3000, 00 грн., матеріальну шкоду в розмірі 1500, 00 грн., а також стягнути судові витрати по справі. Представник відповідачки у судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що дії, вказані у позовній заяві, не можна кваліфікувати, як приниження честі та гідності, оскільки дані відносини більш характерні до сімейних, побутових відносин. Що стосується моральної та матеріальної шкоди, то представник зазначив, що відповідачки ніяких протиправних дій щодо позивачки не вчиняла, а тому не могла завдати жодної шкоди. На підставі викладеного представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення позивачки, представника відповідачки, допитавши свідка, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідачка [PERSON] є рідними сестрами по матері. Їх мати [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Як встановлено при розгляді справи, відповідачка [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], шлюб було розірвано. В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що з 2011 року відповідачка стала висловлювати претензії до неї з приводу того, що вона винна у тому, що її чоловік залишив відповідачку. Також відповідачка звинувачувала її в тому, що остання чаклунським способом "поробила" їй на смерть та одинокість. Переконати сестру в тому, що її звинувачення є абсурдними, вона не змогла. Про це відповідачка розповідає всім родичам, односельцям, при цьому використовує ненормативну лексику, принизливі слова, що зачіпає гідність позивачки. Статтею 270 ЦК України передбачено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. Згідно із ч.1, 3, 4, 7 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим, відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції та Законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Права на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У звязку з чим ст. 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", відповідно до статей 94, 277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. При цьому суди повинні враховувати такі відмінності: а) при спростуванні поширена інформація визнається недостовірною, а при реалізації права на відповідь - особа має право на висвітлення власної точки зору щодо поширеної інформації та обставин порушення особистого немайнового права без визнання її недостовірною; б) спростовує недостовірну інформацію особа, яка її поширила, а відповідь дає особа, стосовно якої поширено інформацію. Згідно із п. 4 Постанови Пленуму чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Під діловою репутацією юридичної особи, в тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. Як зазначено у п.15 вказаної вище Постанови Пленуму, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно із частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Спростування поширеної недостовірної інформації повинно здійснюватись незалежно від вини особи, яка її поширила. Також згідно із п.17 даної Постанови Пленуму інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами. Згідно із положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до п. 20 вищевказаної Постанови Пленуму, з огляду на положення статті 32 Конституції України судам належить розрізняти справи про захист гідності, честі чи ділової репутації шляхом спростування недостовірної інформації (права на відповідь) від справ про захист інших особистих немайнових прав, зокрема, перелічених у статті 270 ЦК, порушених у зв'язку з поширенням про особу інформації, недоторканість якої спеціально охороняється Конституцією та законами України і поширення якої може завдати моральну шкоду навіть у випадку, якщо ця інформація відповідає дійсності і не порочить гідність, честь чи ділову репутацію. Тобто, якщо інформація, яка порушує особисті немайнові права особи, є достовірною, вимоги про її спростування не можуть бути задоволені. Встановивши при вирішенні таких спорів факт поширення інформації про приватне життя позивача, що відповідає дійсності та не порочить його гідність, честь чи ділову репутацію, а також факт відсутності згоди позивача на поширення цієї інформації, суд повинен захистити його право на таємницю приватного життя та може зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду. Згідно із ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи позовні вимоги [PERSON] у сукупності з наданими доказами в світлі наведених вище правових норм, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що внаслідок повідомлення відповідачкою про те, що позивачка винна у руйнуванні її сім"ї, було порушено особисті немайнові права позивачки, а також не доведено, що вказана інформація є поширенням недостовірної інформації. Крім того, під час розгляду справи не знайшов свого підтвердження той факт, що вищевказані у судовому рішенні відомості були розповсюджені відповідачкою, зокрема, були повідомлені родичам, сусідам та іншим особам, а також той факт, що такі вислови відповідачки взагалі мали місце. Покази свідка [PERSON] у судовому засіданні судом до уваги не приймаються, оскільки він є рідним сином позивачки [PERSON], а тому є особою, заінтересованою у розгляді справи. Надані позивачкою аудіозапис та відеозапис, як докази по справі, судом до уваги не беруться, оскільки позивачкою не було надано доказів того, що відповідачка надавала свою згоду на проведення таких записів. З урахуванням викладеного та вимог діючого законодавства суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зобов"язання вибачитися задоволенню не підлягають, оскільки є безпідставними та необґрунтованими. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Пункт 27 Постанови Пленуму передбачає, що способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз"яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди". Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування маж бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 1 статті 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного прав, має право на їх відшкодування. З установлених по справі обставин суд приходить до висновку, що відповідачкою не було вчинено жодних протиправних дій відносно позивачки, а тому підстав для відшкодування матеріальної та моральної шкоди немає, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині також повинно бути відмовлено. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, то відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати на розгляд справи відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed