Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення. Позов мотивований тим, що згідно договору дарування від 12.05.1992 року їй на праві власності належить житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Однак її брат, відповідач [PERSON] , самовільно, без її дозволу заселився до цього будинку та періодично проживає там, доглядає за батьком, порається по господарству та взагалі відноситься до цього будинку як до свого, вважаючи себе його власником. Така поведінка, на думку позивача, є протиправною та порушує її права володіння та користування будинком, оскільки вона зі своєю сім`єю не може нормально приїхати до будинку, у них постійно виникають конфлікти з відповідачем, а також між її чоловіком та братом. Тому просить суд усунути їй перешкоди у володінні та користуванні належною їй власністю та виселити [PERSON] з домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.06.2019 року відкрито провадження у справі. Рішенням Третьої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 11 грудня 2019 року суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] було відсторонено від здійснення правосуддя у зв`язку із притягненням до дисциплінарної відповідальності у вигляді подання про звільнення з посади. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 17.03.2020 року справа передана судді [PERSON] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 березня 2020 року справа прийнята в провадження судді Сліщенко Ю.Г. Рішенням Вищої ради правосуддя від 07 липня 2020 року за № 2049/0/15-20, суддю Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] звільнено з посади судді, у зв`язку з поданням заяви про відставку. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 28.07.2020 року справа передана судді Яковлеву Д.О. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2020 року справа прийнята в провадження судді Яковлева Д.О. Рішенням Третьої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 02 грудня 2020 року суддю Яковлева Д.О. було відсторонено від здійснення правосуддя. Протоколом повторного автоматизованого розподілу від 25.05.2021 року справа передана судді Кондрашову І.А. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 травня 2021 року справа прийнята в провадження судді Кондрашова І.А. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що має намір разом зі своєю сім`єю проживати в спірному домоволодінні, проте наразі там залишаються речі відповідача, він періодично приходить до будинку, проживає в ньому, відноситься як до свого, а отже створює їй перешкоди у володінні та користуванні житлом. З цих підстав просить позов задовольнити. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Пояснив суду, що в будинку не проживає, а лише здійснює догляд за батьком, підтримує будинок в нормальному стані, косить траву та годує домашніх тварин. Його речей в будинку немає, у нього є інше місце постійного проживання. Просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідач просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не довела, що відповідач дійсно проживає в спірному будинку, тому підстави для виселення відсутні. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2\~ст. 78 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] згідно договору дарування від 12.05.1992 р., що посвідчений державним нотаріусом Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Е.Б., за реєстр. №4-4264, належить на праві власності житловий будинок з господарчими та побутовими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивачем надано для огляду суду інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав, з якої вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (частка 1/1). Отже, позивач є одноособовим власником спірного домоволодіння. Також судом установлено, що з середини 2019 року її брат (відповідач) [PERSON] самовільно, без її дозволу почав приїздити в належний позивачу будинок, під приводом догляду за батьком. З того часу відповідач періодично відвідує будинок, веде господарство, косить траву, годує батька. Може інколи й заночувати в будинку. Дозволу на вселення до будинку позивач не надавала. Сама мешкає в іншому житлі, проте через конфлікти з відповідачем не має змоги приходити до будинку, та власне, в ньому проживати. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] має постійне місце мешкання у [ADDRESS] , де проживає із цивільною дружиною та сином, але постійно, щодня відвідує батька. Свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] та розпоряджається майном житлового будинку, не дозволяє [PERSON] та її родині перебувати у будинку, провокує конфлікти. Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] постійно відвідує батька у денний час, носить сумки із їжею, допомагає батьку похилого віку, який погано пересувається. Свідок [PERSON] не заперечує факту постійного відвідування [PERSON] його батька, який проживає за адресою у [ADDRESS] , також не заперечує факту належності [PERSON] житлового будинку на праві власності. Під час розгляду даного спору судом установлено, що між сторонами існує спір щодо будинку, оскільки позивач вважає, що його несправедливо подарували [PERSON] , а йому залишили лише квартиру. З цього приводу судом роз`яснено, що дане питання виходить за межі судового розгляду та запропоновано сторонам звернутись з окремим позовом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . На момент розгляду справи право власності ніким не оспорюється, судових спорів щодо майна не ведеться, сторони розуміють зміст права власності та які правомочності є у власника. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. У пункті 36\~рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини\~визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку.\~«Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То\~чи є місце конкретного проживання "житлом", що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання\~(рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Відповідач заперечував факт постійного проживання в будинку за адресою: [ADDRESS] , тому вважає, що відсутні підстави для його виселення. Однак суд відзначає, що проживання може мати як постійний, так і несистематичний характер, тобто тимчасове проживання. Для визначення того, чи проживає особа в конкретному приміщенні, суд повинен враховувати наявність тривалих зв`язків особи з цим житлом, перебування в цьому житлі її речей, майна, ставлення до цього житла як до місця проживання. Ураховуючи ті обставини, що були встановлені в судовому засіданні, а саме періодичність відвідування відповідачем будинку, наявність в будинку його речей, відношення до цього майна як до свого, виконання господарських робіт в будинку та на подвір`ї, залишення в будинку на ніч, створення цим незручностей та перешкод власнику майна тощо, суд приходить до переконання, що відповідач має достатні та триваючі зв`язки зі спірним будинком як конкретним місцем його проживання, що є підставою вважати спірний будинок житлом відповідача в розумінні\~ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.\~Відтак,\~можна дійти\~висновку,\~що відповідач\~тимчасово проживає\~у будинку\~за адресою:\~ [ADDRESS] . За частиною 4 ст.\~9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У постанові від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справи щодо виселення особи чи визнавання такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі. Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У пункті 33 постанови ВП/ВС від 04 вересня 2019 року у справі № 761/5115/17 (провадження № 14-391цс19) вказано, що: «Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), усунення перешкод у здійсненні права користування майном (негаторний позов). Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права». Згідно з висновком до якого дійшла колегія суддів ВС/КЦС у постанові від 16 грудня 2020 року прийнятій за результатами розгляду справи № 182/7347/18, до регулювання житлових відносин підлягають застосуванню положення статей 391, та глави 32 «Право користування чужим майном» ЦК України, а не положення ЖК Української РСР, прийнятого 30 червня 1983 року, оскільки останній не відповідає реаліям сьогодення та змісту нинішніх суспільних відносин. Натомість ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше, а тому темпоральна колізія норм права має вирішуватися саме на користь норм ЦК України. Також у вказаній постанові зазначено, що сутність негаторного позову полягає в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду, з огляду на, що з таким позовом особа може звернутися в будь-який час поки існують правовідносини та правопорушення. Тобто, з аналізу вказаних норм можна дійти висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю на підставі приписів ЦК України. Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті). У статті 114 ЖК УРСР передбачено підстави виселення з наданням громадянам іншого жилого приміщення. Частиною третьою статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Приймаючи до уваги, що відповідач чинить перешкоди та незручності [PERSON] , внаслідок чого остання не може нормально відвідувати будинок, проживати у ньому, використовувати своє майно на власний розсуд, суд вважає, що відповідач таким чином створює перешкоди [PERSON] у здійсненні права володіння та користування спірним будинком, тому її порушені права підлягають захисту. Суд вказує, що відповідач без дозволу власника самовільно відвідує належний позивачці будинок, може залишись в ньому на ніч. В будинку перебувають його особисті речі, інше майно. Відтак, в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що відповідач всіляко чинить їй перешкоди у володінні та користуванні будинком, тому суд вважає можливим усунути такі перешкоди. Належним та ефективним способом судового захисту в даному випадку буде виселення [PERSON] з будинку за адресою: [ADDRESS] . Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про те, що позов [PERSON] до [PERSON] , про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, є обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує на підставі ст. 141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved