Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи тим, що 24.07.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі у них народилася донька [PERSON], [INFO] Причиною розпаду сім"ї стали різні погляди на життя та різні інтереси. Крім того, поведінка відповідача часто є неадекватною, через що між подружжям постійно виникають конфлікти та суперечки. Стверджує, що відповідач принижує її людську честь та гідність, без її на те згоди вступає з нею в статеві зносини із застосуванням фізичного насильства, свої дії відповідач виправдовує тим, що вона є його офіційною дружиною, а тому він має на неї право. Така поведінка та психологія життя відповідача негативно впливають на психіку та розвиток малолітньої доньки, а тому, позивачка має намір припинити з ним будь-які стосунки. Спору щодо поділу майна, що є у спільній сумісній власності подружжя немає. Вважає, що шлюб існує лише формально, шлюбні відносини вони не підтримують, а тому, примирення та збереження їхньої сім"ї є не можливим. Позивачка просила шлюб розірвати, малолітню доньку залишити на проживання та виховання з нею. Крім цього, просила стягувати з відповідача на її користь на утримання доньки аліменти щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів до досягнення донькою повноліття. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів викладених в позовній заяві, просила задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, не заперечив щодо розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів, проте не погодився з тим, щоб малолітня донька проживала з матір"ю та вважає, що розмір аліментів, який просить позивачка є завищеним. Зважаючи на те, що між батьками не має погодження щодо визначення місця проживання малолітньої доньки після розірвання шлюбу, суд ухвалою від 26.06.2014 року залучив до участі в розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову, надав суду висновок від 09.10.2014 року №499 щодо доцільності визначення місця проживання дитини [PERSON], [INFO] після розлучення батьків з матір"ю [PERSON]. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] сторони 24.07.2012 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 860 (а.с. 4). Від даного шлюбу у подружжя народилася донька - [PERSON], [INFO] (а.с. 6). В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують сімейних стосунків, шлюб їх існує формально, позивачка миритися не бажає, стверджує, що збереження шлюбу суперечить її інтересам та інтересам їхньої малолітньої доньки. Тому, такий шлюб зберігати не доцільно. Відповідно до ч. 2 ст. 104 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За приписами ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Як вбачається з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до правової позиції Пленуму Верховного Суду України, викладеної в пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що, оскільки, сторони не підтримують шлюбні відносини, їхній шлюб існує формально, а тому, шлюб між [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстрований 24.07.2012 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис в книзі реєстрації шлюбів за № 860 слід розірвати. Що стосується позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO], то суд виходить з наступного. Згідно із ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Орган опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради надав суду висновок щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] після розлучення батьків, в якому зазначив, що батьки дитини зареєстрували шлюб в 2012 році. Дитина проживає разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], де створені задовільні умови для її проживання та виховання. Матір дитини зареєстрована та проживає за вищевказаною адресою. Згідно довідки від 01.08.2014р. публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акцінерний банк» перебуває у декретній відпустці. За місцем роботи характеризується позитивно. Зі слів [PERSON] батько дочкою не цікавиться, незважаючи на те, що йому встановлено порядок участі у вихованні доньки, матеріально не допомагає. За останніх три місяці поточного року бачився з донькою тільки один раз. Батько дитини [PERSON] проживає [ADDRESS]. Згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області [PERSON] позбавлений батьківських прав щодо доньки від першого шлюбу [PERSON], [INFO]. [PERSON] у судовому засіданні було зобов'язано надати 02.09.2014 року повний пакет документів в службу у справах дітей для підготовки висновку, однак, він їх не надав, на телефонні дзвінки не відповідав, на запрошення працівників служби у справах дітей - не реагував. В результаті відсутності необхідного пакету документів по даній справі зі сторони батька, працівниками служби у справах дітей було направлено запит до сільської ради с.Вістова. Однак, на даний момент жодного документу в службу у справах дітей - не надійшло. А тому, виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], після розлучення батьків з матір"ю [PERSON] (а.с.46, 47). На підставі вищенаведеного, беручи до уваги пояснення учасників процесу, висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 09.10.2014 року №499 щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON], [INFO] після розлучення батьків, суд приходить до висновку, що малолітню [PERSON], [INFO] слід залишити на проживання з матір`ю [PERSON], [INFO] Що стосується вимоги позивачки про стягнення аліментів, то суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов'язані забезпечити дітям умови для достатнього фізичного, духовного та культурного розвитку. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Про способи виконання обов`язку утримувати дитину в досудовому порядку сторони не домовилися, нотаріальних договорів не укладали. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. За приписами ч. 2 ст. 182 цього кодексу мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 183 СК України і роз'яснень, викладених в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ відносно батьківства, материнства і стягнення аліментів», частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За змістом ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує, що відповідач працює машиністом у ТОВ "Карпатнафтохім" (а.с.25, 59, 60), має стабільний дохід, а тому спроможний платити аліменти на утримання дитини. Відповідно до вимог ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовну вимогу [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів слід задоволити, стягувати з відповідача в користь позивачки на утримання малолітньої доньки [PERSON], [INFO] аліменти щомісячно в розмірі 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення нею повноліття, починаючи з 31.03.2014 року. Згідно із ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір. На підставі наведеного, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст.ст. 1, 2 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2 ст. 3, ч.1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року), ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», ст. ст. 104, 110, 112, 180, 181 ч. 3, 182 ч. 2, 183 ч. 1, 191 СК України, ст.ст. 11, 88 ЦПК України,

Outcome: approved