Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

В січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про встановлення юридичного факту недостовірності інформації та її спростування, у якій просив суд встановити юридичний факт щодо недостовірності інформації, що принижує честь, гідність та ділову репутацію його, [PERSON] , яка була поширена на веб-сайті за посиланням: [INFO] - та спростувати її. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] вказав, що на веб-сайті «[INFO]» [INFO] , було оприлюднено інформацію у вигляді статті під назвою «[INFO]». В ході зазначеної статті автором було зазначено, що відносно колишнього в.о. директора департаменту транспорта та зв`язку Дніпропетровської міської ради, наразі заступника директора [PERSON] відкрито кримінальну справу за ст. 364 та 382 ч.2. Заявник зазначив, що інформація зазначена в статті не відповідає дійсності, формує негативне уявлення у громадян та в суспільстві в цілому про заявника, ставить під сумнів його ділову репутацію та доброчесність; вказана інформація є недостовірною та ганьбить гідність, честь і ділову репутацію. Оскільки йому, [PERSON] не вдалося встановити автора даної статті та власника сайту, [PERSON] просить суд встановити юридичний факт недостовірності інформації та спростувати її. Представник заявника адвокат Біжко Ю.О. надала суду заяву про розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що заява підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, усудовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Так, з матеріалів справи вбачається, що на веб-сайті «[INFO]» в мережі Інтернет за посиланням [INFO] , було оприлюднено інформацію у вигляді статті під назвою «[INFO]». В статті зазначено наступне: «Проти колишнього в.о. директора департемента транспорту та зв`язку Дніпропетровської міськради, нині заступника директора, [PERSON] відкрито кримінальну справу за ст. 364 і 382 ч. 2. Про це повідомляє активіст [PERSON] . Нагадаємо, [PERSON] був призначений на посаду 13 листопада і пропрацював менше місяця, вважається ставлеником [PERSON] . "Ви все ще пам`ятаєте хто такий [PERSON] ? Той самий, якого при нашому першому знайомстві я назвав" молодим даруванням "і" рішали ". Той, у якого ми знайшли два величезних домоволодіння, сотні тисяч на рахунках і зв`язок з корупційними схемами. Саме той, який майже місяць пробув в.о. директора департаменту транспорту і зв`язку в міськраді. Поставлений туди в період виборчої кампанії, за чутками, членом комісії з етики та його товаришем [PERSON] . Власне відповідь від міськради. Матеріали по молодому махінаторів передані в прокуратуру і поліцію. Відкрито по ст. 364 і ст. 382 ч. 2 кримінального кодексу: зловживання службовими повноваженнями і невиконання судового рішення посадовою особою ",- каже [PERSON] . За його словами, [PERSON] все ще займає посаду заступника директора в департаменті транспорту. Але зараз чиновник уже 2 місяці знаходиться на лікарняному.» Згідно роз`яснень, наведених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до абз. 3 ч. 4 ст. 277 ЦК України, судовий захист гідності, честі та ділової репутації внаслідок поширення про особу недостовірної інформації не виключається і в разі, якщо особа, яка поширила таку інформацію, невідома (наприклад, при направленні анонімних або псевдонімних листів чи звернень, смерті фізичної особи чи ліквідації юридичної особи, поширення інформації в мережі Інтернет особою, яку неможливо ідентифікувати, тощо). У такому випадку суд вправі за заявою заінтересованої особи встановити факт неправдивості цієї інформації та спростувати її в порядку окремого провадження. Така заява розглядається за правилами, визначеними розділом IV ЦПК України. У разі доведеності обставин, на які посилається заявник, суд лише констатує факт, що поширена інформація є неправдивою, та спростовує її. При цьому тягар доказування недостовірності поширеної інформації покладається на заявника,який несе витрати, пов`язані з її спростуванням. Встановлення такого факту можливо лише у тому разі, коли особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома. Достовірних даних про власника веб-сайту та автора статті, заявник отримати не зміг і такі особи ним не встановлені, що підтверджується Довідкою з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення від 25 вересня 2019 року за №136/2019-Д. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Окрім цього, в силу ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. У відповідності до вимог ст. 277 ЦК України, визначено, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Відповідно до ст. 201 ЦК України,особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1, 3ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Положення п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, передбачає, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. У п. 19 Постанови Верховного суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Верховний Суд України наголосив на тому, що оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, а відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997 року). Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обґрунтовуючи заявлені вимоги [PERSON] посилається на те, що поширена на сторінці соціальної мережі Інтернет інформація є негативною за своїм змістом, не відповідає дійсності та порушує його особисті немайнові права. Зважаючи на вищевикладене, факт поширення вище зазначеної інформації в указаний спосіб підтверджується наданими заявником письмовими доказами, які приймаються судом до уваги як належні та допустимі. Даних та доказів, які б спростовували факт поширення вищевказаної інформації суду не надано. Аналізуючи вищевикладені обставини, суд прийшов до висновку, що поширена вищезазначена інформація не є оціночним судженням, а є фактичними твердженнями про ті чи інші події, які суд визнає негативними щодо заявника, оскільки через такі твердження складається явно негативна думка про заявника, як про людину та особистість. Поширена інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, викладена неправдиво та містить непідтверджені дані. Окрім іншого, інформація зазначена в статті - спростовується матеріалами справи. З огляду на те, що власник веб-сайту «[INFO]» невідомий і встановити фактично його неможливо, встановити особу автора статті також не є можливим в зв`язку з тим, що стаття була розміщена шляхом створення невідомими особами, аналізуючи досліджені в судовому засіданні письмові докази, суд приходить до переконання, що в сукупності інформації яка в них міститься підтверджується факт поширення недостовірної інформації щодо заявника в мережі Інтернет, а доводи заявника знайшли своє підтвердження, а тому єдиним законним способом відновити порушені права є встановлення факту недостовірності поширеної інформації та її спростування, оскільки спростування такої інформації в інший спосіб є неможливим. На підстав викладеного,

Outcome: approved