Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

23.10.2020 [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України, Державної інноваційної фінансово-кредитної установи в якому просить: - визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 36-п від 17.02.2020 про звільнення [PERSON] з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи; - поновити [PERSON] на посаді голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 17.02.2020; -стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 264 007, 39 грн. В обґрунтування своїх вимог вказує, що 16.06.2016 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та [PERSON] уклали Контракт № 7, відповідно до якого [PERSON] був призначений на посаду голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на термін з 17.06.2016 по 17.06.2019. Зі змісту Контракту № 7 вбачається, що він погоджений Київською міською державною адміністрацією, лист № 001-1789 від 14.06.2016. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 01.06.2016 № 397-р погоджено пропозицію Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо призначення [PERSON] головою правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. 12.02.2018 між Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до контракту № 7 від 16.06.2016 , відповідно до якої продовжено дію контракту до 17.06.2021. 17.02.2020 Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України видано наказ № 36-п про звільнення [PERSON] з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи 17 лютого 2020 року. У наказі № 36-п від 17.02.2020 зазначені підстави звільнення [PERSON] : доповідна записка директора департаменту фінансово-господарської діяльності, головного бухгалтера [PERSON] від 10.02.2020 № 2143-03/120 та контракт від 16.06.2020 № 7. Позивач вважає, що його звільнення з займаної посади відбулося у порушення вимог чинного законодавства та порушенням його трудових прав. За захистом своїх прав позивач звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України як суб`єкта владних повноважень та Державної інноваційної фінансово-кредитної установи про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішенням Окружного адміністративним судом м.Києва від 14.07.2020 позов задоволено, визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 36-п від 17.02.2020; поновлено [PERSON] на посаді Голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 17.02.2020; стягнено середній заробіток за час вимушеного прогулу. Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та Державна інноваційна фінансово-кредитна установа подали до Шостого апеляційного адміністративного суду апеляційні скарги на рішення 14.07.2020. Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 15.10.2020 закрито провадження у цій справі з підстав, визначеної у пункті 1 частини першої статті 238 КАС України, оскільки спір у ній не є публічно-правовим та не належить до юрисдикції адміністративних судів. 16.10.2020 позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про передачу справи до встановленої юрисдикції до Солом`янського районного суду м. Києва. Однак, станом на 23.10.2020 заява не була розглянута, а тому позивач звернувся за захистом своїх прав безпосередньо до Солом`янського районного суду м. Києва з даним позовом. З огляду на викладене, позивач просить задовольнити позов. 23.10.2020згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 10.11.2020 суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання позивача. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Сторонам та третім особам було направлено копію ухвали від 09 грудня 2020 року, також відповідачам та третім особам були направлені копії позовної заяви із додатками. Відповідачі позовні вимоги не визнали, просили у задоволенні позову відмовити повністю, оскільки в межах спірних правовідносин діяли на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Третя особа надіслала до суду письмові пояснення, в яких просить розглянути позов без участі їх представника на підставі наявних матеріалів справи. 25.01.2021 представник Мінекономіки подав відзив на позовну заяву. Зазначає, що Мінекономіки мало повноваження та правові підстави для застосування положень пункту 8 статті 36 КЗпП України та звільнення [PERSON] . Вважає, що відсутність погодження звільнення позивача з місцевою державною адміністрацією є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі є помилковим, оскільки така підстава не передбачена ні ст. 36 КЗпП України , ні умовами укладеного сторонами Контракту. Вказує, що Мінекономіки не є органом управління ДІФКУ, що підтверджується актом приймання-передачі та листом Мінстратегпрому від 31.12.2020 № 1339-н. Наголошує, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. 08.02.2021 представник Державної інноваційної фінансово-кредитної установи надіслав відзив на позовну заяву. Стверджує, що ні яким чином Державна інноваційна фінансово-кредитна установа не брала участі у прийнятті та звільненні з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи , спирається на п. 44 Статуту Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 15.06.2000 № 970 (зі змінами), в якому зазначено, що голова правління Установи призначається на посаду та звільняється з посади органом управління майном. Зазначає, що 16.06.2016 року Міністерство економічного розвитку і торгівлі України , правонаступником якого є Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України укладено з [PERSON] контракт № 7, відповідно до якого останній був призначений на посаду голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи та 17.02.2020 року був виданий наказ № 36-п Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України про звільнення [PERSON] з посади голови Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з підстав, передбачених контрактом. В наказі № 36-п від 17.02.2020 року зазначені підстави звільнення [PERSON] , а саме доповідна записка директора департаменту фінансово-господарської діяльності, головного бухгалтера [PERSON] від 10.02.2020 № 2143-03/120. Підтверджує вищевикладене Статутом Установи, контрактом від 16.06.2016 № 7 та наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України № 36-п від 17.02.2020. Щодо заявленої суми у розмірі 264 007, 39 грн., зазначає,що у разі задоволення позовної заяви до виплати позивачу буде сума у розмірі 212 525, 95 грн. (з урахуванням зменшення на суму податків і зборів (ПДФО-47 521, 33 грн. та ВЗ-3 960, 11 грн.) 01.03.2021 представник [PERSON] звернувся до суду зі заявою про збільшення розміру позовних вимог та ухвалою Солом`янського районного суду м.Києва від 16.06.2021 заяву було повернено позивачу. 04.03.2021 до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Ознайомившись з відзивом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, позивач вважає зазначені в ньому твердження необґрунтованими з наступних підстав. При стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України, слід керуватися Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100. Відповідно до частини третьої пункту 3 розділу ІІІ цього Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Зазначає, що системний аналіз наведених вище норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів. Також 04.03.2021 представник позивача надіслав відповідь на відзив на позовну заяву Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України. Вказує, що із Контракту № 7 від 16.06.2016 вбачається, що зазначена у відзиві Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України підстава для звільнення [PERSON] , як незабезпечення дотримання показників ефективності використання державного майна і прибутку, а також майнового стану ДІФКУ, відсутня в Контракті. А тому посилання на неї Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у відзиві є необґрунтованим. Також обґрунтовує свою позицію тим, що відповідно до даних Балансу ( Звіт про фінансовий стан ) за 2019 рік розмір кредиторської заборгованості Установи станом на 31.12.2019 року (за 2019 рік) зменшився на 400 тис. грн., кредиторська заборгованість в розмірі 207 762 тис. грн. є поточною, що повністю спростовує твердження відповідача про наявність такої підстави для звільнення, як зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості. Враховуючі відсутність у Установи на момент звільнення [PERSON] заборгованості перед бюджетом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, наявність переплати по податкам, звільнення його за п.п «в» п. 5.3 Контракту за невиконання Установою зобов`язань перед бюджетом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів є безпідставним, необґрунтованим та незаконним. Зазначає, що будь-який документ, який би підтвердив зростання обсягів дебіторської заборгованості Установи у трьох звітних кварталах протягом календарного року у відповідача відсутній. Ухвалою 24.03.2021 було призначено справу до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. 01.03.2021 представник позивача звернувся до суду з клопотанням про залучення до участі у справі співвідповідача Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України. 16.06.2021 представником Державної інноваційної фінансово-кредитної установи було подані додаткові письмові пояснення. Вважає, що позивачем не подано належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували те, що його права порушені, обставини викладені ним у позові не відповідають дійсності, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні. 05.07.2021 представник ДІФКУ подав клопотання про залишення позовної заяви без розгляду та ухвалою від 20.09.2021 у задоволені клопотання було відмовлено. 16.07.2021 представник Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України подав відзив на позовну заяву . Аргументує свою позицію тим, що необґрунтованість твердження позивача про те, що наказ не містить фактичних та конкретних даних щодо обставин, з якими Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України пов`язувало можливість дострокового припинення Контракту № 7. Щодо доповідної записки директора департаменту фінансово-господарської діяльності, головного бухгалтера [PERSON] від 10.02.2020 № 2143-03/120, що стала підставою для винесення наказу викладені дійсні підстави для дострокового розірвання контракту з Позивачем. Щодо процедури звільнення, зазначає, що погодження головою Київської міської державної адміністрації звільнення [PERSON] свідчать про дотримання процедури звільнення позивача Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та не відповідність тверджень позивача дійсним обставинам справи. 26.07.2021 представник позивача звернувся до суду з відповіддю на відзив на позовну заяву Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України. Вважає підстави для його звільнення необґрунтованими, оскільки дані, які містяться в доповідній записці директора департаменту фінансово-господарської діяльності [PERSON] не відповідають дійсним обставинам справи. Зазначає, що Міністерство з питань стратегічних галузей промисловості України в своєму відзиві не навів обґрунтованих заперечень щодо наведених позивачем в позові обставин та не надав жодного доказу, які б підтвердили обставини, на яких ґрунтується заперечення Міністерства з питань стратегічних галузей промисловості України. 29.07.2021 представник позивача подав заперечення проти додаткових письмових пояснень ДІФКУ. Обґрунтовує свою позицію тим, що посилання на доповідну записку не пояснює, які положення Контракту №7 були порушені або невиконані позивачем та суті таких порушень. Ці обставини не було доведено позивачу. При цьому, представник позивача звернув увагу, що доводи відповідача-2 про те, що позивача звільнили нібито за п. «б» п.5.3 Контракту, тобто за одноразове порушення, є надуманим. Вважає, що під разовим порушенням необхідно розуміти таку протиправну поведінку, що є обмеженою в часі та вчиненою саме разово (одну дію або бездіяльність), а тому наказ про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника. Звертає увагу, що така підстава в оспорюваному наказі, відсутня. 10.08.2021 представником відповідача Мінстратегпрому подано заперечення щодо тверджень позивача про порушення Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України процедури звільнення. Зазначає, що сам факт отримання погодження після винесення наказу не може бути самостійною підставою для визнання незаконним та скасування наказу, оскільки, для застосування даної підстави позову, як самостійної підстави для задоволення позову, можливо лише в тому випадку, коли наказ про звільнення та позиція щодо погодження звільнення з посади, викладена в листі голови місцевої державної адміністрації, є суперечливими за своїм змістом. Водночас, вказує, що у даних правовідносинах позиція голови місцевої державної адміністрації щодо погодження звільнення з посади не входить в суперечність з наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо звільнення [PERSON] з посади голови правління ДІФКУ, а отже вважає, що відсутні підстави для застосування даної підстави позову, як самостійної підстави для його задоволення. Також вказує на те, що виокремлення підстав для розірвання трудового договору на підставах передбачених контрактом ґрунтуються на приписах п. 8 ч.1 ст. 36 КЗпП України, що спростовує твердження позивача викладені у відповіді на відзив. Ухвалою 20.09.2021 було закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 22.11.2021 представник ДІФКУ звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі, посилаючись на те, що спір у цій справі виник у межах господарських правовідносин організаційно-управлінського характеру щодо управління діяльністю юридичної особи, тому підлягає розгляду в порядку господарського судочинства. Ухвалою суду від 22.11.2021 у задоволенні поданого клопотання, відмовлено. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити. Представники відповідача 1 та 2 просили відмовити у задоволенні позову. Представник іфдповідача-3 та третьої особи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд приходить до наступного висновку. 16.06.2016 між Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та позивачем укладено контракт №7, яким позивача призначено на посаду голови правління Установи на термін з 17.06.2016 по 17.06.2019. Призначення позивача на посаду погоджено Кабінетом Міністрів України та Київською міською державною адміністрацією. У подальшому, між Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України та позивачем укладалися додаткові угоди до контракту №7, а саме: додаткова угода 1 від 12.02.2018, якою збільшувався посадовий оклад позивача; додаткова угода №2 від 14.03.2018, якою було продовжено дію контракту до 17.06.2021; додаткова угода №3 від 12.03.2019, якою вносилися зміни до контракту щодо умов матеріального забезпечення керівника та додаткова угода №4 від 01.08.2019, якою додаток №1 (Показники ефективності використання державного майна і прибутку) викладено в новій редакції. Наказом Міністра розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України від 17.02.2020 №36-п «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено 17.02.2020 з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, з підстав, передбачених контрактом, п. 8 ст. 36 КЗпП України. Вважаючи своє звільнення із займаної посади незаконним, позивач звернувся з даним позовом до суду. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне. Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з ч.ч. 1, 4, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені Кодексом законів про працю України. Згідно з ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 3, ст. 4 Кодексу законів про працю України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст. 21 КЗпП України контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера його застосування визначається законами України. Таким чином, Контракт може укладатися з працівником лише за умови, що він відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом. Відповідно до п.4 ст. 6, ст. 9 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» та постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», яким затверджено Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, наймання на роботу керівника такого підприємства здійснюється шляхом укладання (переукладання) контракту. Відповідно до п.8 ст. 36 КЗпП України трудовий договір, укладений на визначений строк, припиняється з підстав, передбачених контрактом. Розділом IV Постанови Кабінету Міністрів України від 19.03.1993 року за № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» встановлено, що контракт з керівником підприємства може бути розірваний на підставах, установлених чинним законодавством, а також передбачених у контракті. Як самим Контрактом, так і діючим трудовим законодавством передбачено, що на осіб, працюючих на умовах контракту, розповсюджується законодавство про працю. Додатково до підстав звільнення, передбачених трудовим законодавством, для осіб, працюючих на умовах контракту, передбачені додаткові підстави для звільнення, передбачені самим контрактом. При розірванні контракту на підставах, встановлених у контракті, звільнення провадиться згідно з п. 8 ст. 36 КЗпП України. Як вбачається з матеріалів справи, наказу Мінекономіки, який оскаржується позивачем, підставою для його звільнення з займаної посади стали: доповідна (службова) записка директора департаменту фінансово-господарської діяльності, головного бухгалтера [PERSON] від 10.02.2020 за №2143-03/120 та контракт від 16.06.2016 за №7. З доповідної записки вбачається, що Установа останні роки працює збитково: за результатами фінансово-господарської діяльності за 2017 рік Установа отримала збиток в сумі 140117 тис. гривень, в основному за рахунок списання дебіторської заборгованості в сумі 136818 тис. гривень, за результатами діяльності за 2018 р. Установою отримано збиток у сумі 6314 тис. грн.; відповідно до форми №1 «Баланс (Звіт про фінансовий стан)» станом на 30.09.2019 власний капітал Установи має від`ємне значення -4594 тис.гривень; кредиторська заборгованість становить 207462 тис.гривень, в тому числі заборгованість державному бюджету становить більше 206 млн.гривень; при цьому дебіторська заборгованість становить 1059 тис.гривень (оскільки майже уся списана); у Установи немає джерел погашення заборгованості бюджету; протягом 2018-2019 років установою отримано з бюджету на поповнення статутного капіталу більше 177 млн.гривень; на даний час установа перебуває у важкому фінансовому стані. Зі змісту контракту №7 вбачається, що він припиняється до закінчення строку його дії у випадках, передбачених пунктами 5.3 і 5.4 цього контракту. Пункт 5.3 контракту передбачає виключні підстави, коли Керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний за ініціативою Мінекономрозвитку, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії. З відзиву Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України вбачається, що позивача звільнили з підстав, передбачених п.5.3 контракту, а саме: п. «в» у разі невиконання Установою зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання Установою зобов`язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; п. «ж» у разі допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості; п. «з» у разі коли у трьох звітних кварталах протягом календарного року спостерігається зростання обсягів дебіторської заборгованості Установи, яке за загальним підсумком позначених кварталів не супроводжується відповідним зростанням обсягів реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) Установи. Суд дослідивши та оцінивши надані сторонами документи щодо фінансової звітності Установи за 2016-2019 роки, аудиторські висновки щодо річної фінансової звітності за 2016-2019 роки, які розміщені на офіційному сайті Установи встановив, що порушення, зазначені в доповідній записці, на підставі якої звільнили позивача, не підтверджуються. Оскільки, з матеріалів справи вбачається відсутність у Установи на час складання доповідної записки та на час звільнення позивача доказів невиконання Установою зобов`язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов`язкових платежів, страхових внесків; встановлено, що податковий борг станом на 31.12.2019 у Установи відсутній. Тобто, доводи відповідачів щодо наявності в Установи заборгованості перед бюджетом у розмірі 206 462 тис. гривень, що стало підставою для звільнення позивача за п.5.3 контракту є необґрунтованими та такими, що не відповідають матеріалам справи. Суд приходить до висновку про необґрунтованість такої підстави звільнення, як допущення зростання обсягів простроченої кредиторської заборгованості, оскільки матеріалами справи спростовуються доводи відповідачів про зростання кредиторської заборгованості Установи, та вона не є простроченою, так як заборгованість перед бюджетом за довгостроковими зобов`язаннями відображена у складі поточних зобов`язань. Станом на 01.01.2019 на балансі Установи обліковується кредиторська заборгованість перед державним бюджетом в сумі 207 762 тис. грн., а станом на 31.12.2019 - 207 362 тис.грн. Згідно із ЗУ «Про державний бюджет України на 2019 рік» (Додаток 4 зі змінами внесеними згідно із ЗУ №265-ІХ від 31.10.2019 р.) повернення даної заборгованості заплановано за кодом бюджетної класифікації 1201490 «Повернення кредитів, наданих у 2007 році з Державного бюджету України на реалізацію інноваційних та інвестиційних проектів у галузях економіки, у першу чергу з впровадження передових енергозберігаючих технологій і технологій з виробництва альтернативних джерел палива». Із запланованих до повернення коштів Установою повернуто до бюджету 400 тис. грн. Оскільки відповідно до ст. 17 Бюджетного кодексу, на вимоги щодо погашення заборгованості перед Державою не поширюється позовна давність, залишок кредиторської заборгованості в сумі 207 362 тис. грн. відображено у складі поточних зобов`язань. Водночас, відповідачами не доведено, що в Установі в трьох звітних кварталах протягом календарного року спостерігалося зростання обсягів дебіторської заборгованості установи, таких даних не містить і доповідна записка головного бухгалтера. За вказаних вище обставин, суд вважає, що звільнення позивача за п. «з» Контракту є необґрунтованим. Щодо недотримання позивачем показників за 2018 рік, отримання Установою збитку в 2017 та 2018 роках, то суд враховує, що звільнення позивача відбулося 17.02.2020, з позивачем в 2019 році укладалася додаткова угода №4 до контракту, якою затверджувалися показники в новій редакції, у п.5.3 контракту відсутня така підстава для звільнення як не забезпечення дотримання показників ефективності використання державного майна, а тому суд вважає, що такі доводи Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України є необґрунтованими. Щодо доводів відповідача -1 поданих у ході розгляду справи про те, що позивача було звільнено за п. «б» п.5.3 Контракту, тобто за одноразове порушення, суд вважає необгрунтованим. Так, в оспорюваному наказі про звільнення така підстава не вказана. Крім того, у наказі взагалі не вказано, тобто не сформульовано, яке саме одноразове порушення було допущено позивачем, що, як наслідок, стало підставою для його звільнення,як керівника. У ході розгляду справи у суді вказані доводи відповідачем також не були доведені відповідними доказами по справі. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 2 ст. 76, ч. 1 ст.81 Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Якщо учасник справи без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які він посилається, суд вирішує справу на підставі наявних доказів. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що звільнення позивача за оскаржуваним наказом проведено з порушенням вимог чинного трудового законодавства України, без врахування і з`ясування всіх обставин з якими закон пов`язує припинення трудових відносин, з підстав, передбачених контрактом, тобто за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Судом також встановлено, що на момент звільнення позивача було відсутнє погодження голови Київської міської держадміністрації. Так, Міністерство розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України надало до суду лист Мінекономіки від 14.02.2020 до Голови КМДА з приводу погодження звільнення позивача та тільки листом від 26.02.2020 КМДА погодила таке звільнення. Разом з цим, суд вважає, що сам факт отримання погодження після винесення наказу не може бути самостійною підставою для визнання незаконним наказу, оскільки, для застосування даної підстави позову, як самостійної підстави для задоволення позову, можливо лише в тому випадку, коли наказ про звільнення та позиція щодо погодження звільнення з посади, викладена в листі голови місцевої державної адміністрації, є суперечливими за своїм змістом. Вбачається, що позиція голови місцевої державної адміністрації щодо погодження звільнення з посади не входить у суперечність з наказом Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України щодо звільнення [PERSON] з посади голови правління ДІФКУ, а отже суд вважає, що відсутні підстави для застосування даної підстави позову, як самостійної підстави для його задоволення. Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" підставами захисту порушеного права звільненої особи може бути не тільки звільнення без законних підстав, а й порушення порядку його проведення. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що оскаржуваний наказ від 17.02.2020 №36-п "Про звільнення [PERSON] з посади голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи" прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, а тому підлягає визнанню, як незаконний. Разом з тим, виходячи з того, що з точки зору трудового законодавства видавати та скасовувати накази віднесено до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до компетенції суду належить їх перевірка на предмет законності чи незаконності та зобов`язання до вчинення певних дій, а тому підстави для задоволення вимог позивача щодо скасування наказу про звільнення, відсутні. Таким чином, вимога позивача про скасування наказу про звільнення, задоволенню не підлягає. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про визнання незаконним наказу про звільнення позивача від 17.02.2020 за № 36-п у відповідності до вимог ст. 235 КЗпП України позивач має бути поновлений посаді голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Разом з тим, судом встановлено, що 08.09.2020 на виконання рішення Окружного адміністративного суду м.Києва від 14.07.2020 позивача було поновлено з 17.02.2020 на займаній посаді, що підтверджується Наказом №174-п. 08.09.2021 між позивачем та Міністерством розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України укладено Контракт №13 та позивач 09.09.2020 фактично приступив до виконання своїх посадових обов`язків. Вказані обставини визнані сторонами по справі. У подальшому, 28.01.2021 позивача було звільнено з займаної посади на підставі Наказу Мінстратегпрому №1/п від 28.01.2021 та наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи №12-к/тр від 28.01.2021. Указані вище накази позивачем оскаржуються у Шевченківському районному суді м.Києва. Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що позивача було поновлено на займаній посаді за оскаржуваним наказом на виконання рішення суду, а приймаючи до уваги те, що позивача було повторно звільнено, з інших підстав, які не входять у предмет даного розгляду справи, а тому суд вважає, що підстави для поновлення позивача на займаній посаді за спірним наказом від 17.02.2020 за №36-п відсутні. За вказаних вище обставин, вимога позивача про поновлення його на роботі, задоволенню не підлягає. Разом з тим, на користь позивача підлягає стягненню середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу у розмірі 264 007, 39 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), згідно з пп. "з" п. 1 якого, цей Порядок застосовується у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до абз.абз. 1 - 4 п. 2 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно з абз.абз. 1 - 3 п. 4 Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством не враховуються: а) виплати за виконання окремих доручень (одноразового характеру), що не входять в обов`язки працівника (за винятком доплат за суміщення професій і посад, розширення зон обслуговування або виконання додаткових обсягів робіт та виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників, а також різниці в посадових окладах, що виплачується працівникам, які виконують обов`язки тимчасово відсутнього керівника підприємства або його структурного підрозділу і не є штатними заступниками); б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); в) компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових); г) премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об`єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності); д) грошові і речові винагороди за призові місця на змаганнях, оглядах, конкурсах тощо; е) пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати; є) літературний гонорар штатним працівникам газет і журналів, що сплачується за авторським договором; ж) вартість безплатно виданого спецодягу, спецвзуття та інших засобів індивідуального захисту, мила, змивних і знешкоджувальних засобів, молока та лікувально-профілактичного харчування; з) дотації на обіди, проїзд, вартість оплачених підприємством путівок до санаторіїв і будинків відпочинку; и) виплати, пов`язані з ювілейними датами, днем народження, за довголітню і бездоганну трудову діяльність, активну громадську роботу тощо; і) вартість безплатно наданих деяким категоріям працівників комунальних послуг, житла, палива та сума коштів на їх відшкодування; ї) заробітна плата на роботі за сумісництвом (за винятком працівників, для яких включення її до середнього заробітку передбачено чинним законодавством); й) суми відшкодування шкоди, заподіяної працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; к) доходи (дивіденди, проценти), нараховані за акціями трудового колективу і вкладами членів трудового колективу в майно підприємства; л) компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до довідки про середній заробіток від 22.10.2020 за № 06-893/20, позивачу нараховано за грудень 2019 р. заробітна плата розмірі 48 216,51 грн., фактична кількість відпрацьованих днів 21 та за січень 2020 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі 9 184,10 грн., фактична кількість відпрацьованих днів 4, всього за два місяці позивач відпрацював 25 днів, а нараховано заробітної плати - 57 400,61 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата (дохід) обчислюється шляхом ділення сумарної заробітної плати на кількість відпрацьованих робочих днів, що дорівнює 2 296,02 грн. Загальна кількість днів вимушеного прогулу з 18.02.2020 по 08.09.2020 , тобто до дня поновлення на роботі з 09.09.2020 р. становить 139 робочих днів. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача становить: 2 296,02 грн. х 139 робочих днів = 319 146,78 грн. На виконання рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2020 відповідачем -2 сплачено позивачу середній заробіток за один місяць у розмірі 55 139,39 грн. Враховуючи те, що позивачу було виплачено 55 139,39 грн., а тому середній заробіток, який підлягає стягненню з відповідача-2 на користь позивача за час вимушеного прогулу становить 264 007, 39 грн. З огляду на викладене вище, позов підлягає задоволенню частково. Згідно ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат Відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ «Про судовий збір», за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за подання до суду фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до ч. 1 ст.144 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2640,07 грн., а з Міністерства розвитку економіки, торгівлі та сільського господарства України у розмірі 840, 80 грн. Враховуючи викладене вище,

Outcome: partial