Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів - ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , в якому просить суд визнати недійсним договір іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Лаврик Т. Я. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що він зареєстрований за місцем проживання у квартирі [ADDRESS] з 28.10.2003, де і на даний час проживає з матір`ю, [PERSON] . Так, 16.04.2012 між відповідачами ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Універсал Банк» квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Про існування вказаного договору позивачеві стало відомо 19.11.2012 р., зі слів його матері, [PERSON] . Вказана квартира належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007, виданого Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, яке згодом, відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2016 у справі № 465/4069/14-ц, було визнано недійсним, а державну реєстрацію права власності за [PERSON] на цю квартиру - скасовано. Відтак, позивач вважає, що відповідачем [PERSON] внаслідок укладення названого вище договору іпотеки були грубо порушені його законні права та інтереси, зокрема гарантоване Конституцією України право на житло. В подальшому, позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просить визнати недійсним договір іпотеки квартири [ADDRESS] , укладений 16.04.2008 між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Лаврик Т. Я.; а також визнати виконавчий напис, вчинений на договорі іпотеки від 16.04.2008 про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] - таким, що не підлягає виконанню. Зазначені в цій заяві вимоги позивач додатково мотивував тим, що на виконання умов договору іпотеки квартири [ADDRESS] від 16.04.2008, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Універсал Банк» було вчинено виконавчий напис на іпотечному договорі про звернення стягнення на майно [PERSON] - квартиру [ADDRESS] . На підставі здійсненого виконавчого напису Франківським відділом ДВС Львівського МУЮ відкрито виконавче провадження та проведено ряд виконавчих дій щодо реалізації заставного майна. Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20.11.2012 виконавче провадження було зупинено. Відтак, позивач вважає, що даний виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню в силу того, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2016 у справі № 465/4069/14-ц свідоцтво про право власності на згадану вище квартиру визнано недійсним, державну реєстрацію права власності за [PERSON] на цю квартиру скасовано, а тому останній був не вправі укладати договір іпотеки квартири [ADDRESS] , оскільки право власності на вказану квартиру було набуте ним з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідачем ПАТ «Універсал Банк» в особі представника за довіреністю Зеленчука М. О. було подано письмове заперечення на позовну заяву про визнання недійсним договору іпотеки. Так, відповідач зазначає, що 16.04.2008 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір-1 № 016-2008-1194 та кредитний договір-1 № 016-2008-1195, відповідно до яких в забезпечення виконання зобов`язання між Банком та [PERSON] був укладений договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] виступив іпотекодателем та передав в іпотеку майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить йому на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007, реєстраційний № 18884573. Пунктом 1.1. договору іпотеки передбачено, що [PERSON] надав свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007, видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом № 224-Ж-Ф, а право власності на предмет іпотеки зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно (Реєстраційний № 18884573), що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно, видане Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 14582745 від 17.05.2007. Таким чином, відповідач стверджує, що на момент укладення договору іпотеки будь-які обмеження передачі майна в іпотеку були відсутні, сам договір був укладений з дотриманням вимог чинного законодавства, сторони були наділені необхідним обсягом цивільної право- та дієздатності, волевиявлення було вільним та спрямованим на реальне настання правових наслідків, отже правові підстави для визнання договору іпотеки недійсним відсутні. Понад те, відповідач ПАТ «Універсал Банк» вказує на пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки з дати реєстрації іпотеки (16.04.2008) року минуло більше трьох років, а підстави для його поновлення відсутні, відтак просить суд застосувати положення законодавства про відмову в задоволенні позову, окрім іншого, з підстав пропуску строків позовної давності. Представник позивача Козій Т.В. на судовому засіданні дав пояснення, аналогічні змісту позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог, на підставі чого просить суд задоволити позов. Представник відповідача ПАТ «Універсал Банк» у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надавши суду пояснення, аналогічні за змістом поданому відповідачем письмовому запереченню. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про судові засідання, на судовий розгляд не з`явився. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача ПАТ «Універсал Банк», суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1 ст.5 ЦПК, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до вимог ч. 1 ст.13 ЦПК суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 16.04.2012 між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, згідно з яким [PERSON] передав в іпотеку ПАТ «Універсал Банк» квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . На момент укладення договору іпотеки вказане нерухоме майно належало на праві приватної власності [PERSON] , яке підтверджувалося свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007, виданим Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, згідно з наказом № 224-Ж-Ф, а також витягом із Реєстру прав власності на нерухоме майно (Реєстраційний № 18884573), виданим Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 14582745 від 17.05.2007. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2016 у справі № 465/4069/14-ц було визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007 на квартиру [ADDRESS] , видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, і скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний № [NUMBER] . При цьому суд наголошує, що відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, в силу цитованого положення ЦПК України, обставини, встановлені рішеннями суду у вказаній вище справі, мають преюдиційне значення та повторного доказування не потребують. Згідно з положенням статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частинами 1-3, 5, 6 статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В силу положень абзацу 2 статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною 1 статті 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 5 статті 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. За приписами статті 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Отже, в силу положень статті 5 Закону України "Про іпотеку", предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності. Натомість згаданим вище рішенням Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2016 у справі № 465/4069/14-ц підтверджується, що іпотекодавцем за спірним іпотечним договором - [PERSON] - право власності на спірне нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , не набувалось, з огляду на визнання недійсним свідоцтва про право власності та скасування державної реєстрації права власності за [PERSON] на відповідну квартиру з підстав їх оформлення за фіктивними документами. З огляду на це, оспорюваний договір іпотеки було укладено без необхідного обсягу цивільної дієздатності іпотекодавця. Відтак, цей договір суперечить положенням статті 5 Закону України "Про іпотеку", а тому вимоги позивача про визнання такого договору недійсним є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, ухвалюючи це рішення, суд бере до уваги правові позиції, викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 904/5903/18 та від 26 червня 2018 року у справі № 910/19633/17 про наявність підстав для визнання недійсними спірних угод, коли на момент укладення правочинів щодо забезпечення виконання зобов`язань нерухомим майном, іпотекодавці не мали необхідного обсягу цивільної дієздатності. Понад те, статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожній фізичній або юридичній особі гарантується право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейським судом з прав людини у справі Маркс проти Бельгії зазначено: "Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності". Більше того, стаття 1 Протоколу № 1 Конвенції, яка спрямована в основному на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідних заходів, спрямованих на захист права власності (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Броньовський проти Польщі"). Більше того, як зазначається у рішенні Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8 р/2020 (щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ч. 1, 2 ст. 23 ЗУ "Про іпотеку"), іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки; тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що внаслідок укладення оспорюваного договору фактично було обмежено право власності третіх осіб, зокрема [PERSON] , на квартиру [ADDRESS] . При цьому суд відхиляє доводи відповідача ПАТ «Універсал Банк» про відсутність порушень з боку іпотекодавця на момент укладення спірного правочину, з огляду на встановлений судовим рішенням факт незаконності приватизації квартири поза волею всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкали у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутнього [PERSON] , за яким зберігалося право на житло (рішення Франківського районного суду м. Львова від 16.11.2016 у справі № 465/4069/14-ц, яким було визнано недійсним свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007 на квартиру [ADDRESS] , видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, і скасовано державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний № [NUMBER] , у зв`язку із недотриманням вимог ст. 65-1 ЖК України). Викладений в названому вище рішенні висновок суду свідчить про недобросовісність [PERSON] при укладенні оспорюваного договору іпотеки, оскільки ним було оформлено свідоцтво про право власності та здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , яка виступила предметом іпотеки, за фіктивними документами. Отже, відповідачеві [PERSON] на момент укладення оспорюваного договору іпотеки було відомо, що відповідне нерухоме майно було приватизоване поза волею всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкали у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутнього [PERSON] , а відтак ним була порушена передбачена законом процедура переходу права власності на квартиру. Більше того, незважаючи на те, що при укладенні оспорюваного договору іпотеки [PERSON] надав свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 10.05.2007, видане Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради згідно з наказом № 224-Ж-Ф, а право власності на предмет іпотеки було зареєстровано в державному реєстрі прав на нерухоме майно (Реєстраційний № 18884573), що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно, видане Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» № 14582745 від 17.05.2007, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду, відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 48/340, пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17). Щодо доводів відповідача ПАТ «Універсал Банк» про пропущення позивачем строку позовної давності для звернення до суду з позовом, оскільки з дати реєстрації іпотеки (16.04.2008) року минуло більше трьох років, а підстави для його поновлення відсутні, суд вважає такі доводи помилковими, враховуючи наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). В силу положень статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи, позивач на момент укладення оспорюваного договору іпотеки перебував за межами України у Великій Британії та жодним чином не міг довідатися про факт його укладення до повернення в Україну. Відтак, про існування оспорюваного договору іпотеки йому стало відомо 19.11.2012, безпосередньо після його прибуття в Україну, зі слів його матері, [PERSON] , яка за договором іпотеки виступила боржником. Того ж дня [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про визнання недійсним оспорюваного правочину. При цьому суд також вважає хибною висловлену відповідачем ПАТ «Універсал Банк» презумпцію того, що позивач був обізнаним про наявність договору іпотеки із дати її реєстрації у відповідному реєстрі, оскільки такий висновок жодним чином не ґрунтується на положеннях закону. Втім, вимога позивача про визнання таким, що не підлягає виконанню, виконавчого напису, вчиненого на договорі іпотеки від 16.04.2008 про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] - задоволенню судом не підлягає, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, такий напис на договорі іпотеки від 16.04.2008 не вчинявся. Згідно із ст. 6 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. В силу положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, разі часткового задоволення позову покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На основі вищевикладеного,

Outcome: dismissed