Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю. В ході розгляду справи відповідач звернувся до суду з зустрічним позовом до позивача про визначення почергового проживання малолітньої дитини з батьком та матір`ю. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали, пояснивши, що 2.11.2002 року сторони уклали між собою шлюб, від якого мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 року шлюб між сторонами було розірвано. З дня народження дитина проживає разом з матір`ю в квартирі, яка належить на праві власності матері позивача. [PERSON] та її матір неодноразово звертались до [PERSON] про надання дозволу про реєстрації місця проживання їх спільної дитини в квартирі, де і він сам зареєстрований, але той відмовлявся. З 2017 року відповідач систематично порушує права позивача та їх дитини, вчиняє щодо [PERSON] психологічне та фізичне насильство на очах дитини. [PERSON] у будь-який час дня і ночі без жодних повідомлень і узгодження з позивачем, не враховуючи інтереси дитини, із застосуванням фізичної сили забирає доньку від позивача і вивозить дитину у невідомому напрямку, при цьому влаштовує сварки, ображає та лається з позивачем, завдає їй тілесних ушкоджень. За п`ять місяців 2017 року [PERSON] 7 разів зверталась до правоохоронних органів щодо вчинення відносно неї фізичного насильства [PERSON] . Забираючи дитину, відповідач не повідомляє позивача про її місце та термін знаходження, не надає можливості спілкуватись з донькою телефоном. Повернення дитини відбувається після систематичних сварок і образ і, як правило, позивач годинами чекає під будинком відповідача, який орендує в ньому квартиру. Вважають, що в інтересах малолітньої дитини, яка має незаперечну прихильність саме до матері, визначити місце проживання дитини з матір`ю [PERSON] , яка створила всі належні умови для проживання та виховання протягом всього часу. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити у повному обсязі, як заявлений необґрунтовано. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнала, зустрічний позов підтримала, просив його задовольнити, пояснивши, що з дня народження дитини сторони разом проживали в квартирі [ADDRESS] , спільно виховували дитину. Матеріальним забезпеченням родини займався виключно відповідач, а позивач облаштовувала сімейний побут. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] продовжував матеріально утримувати доньку, почергово з позивачем сплачував за її навчання у дошкільному навчальному закладі №500 „Абетка", також почергово приводили та забирали дитини з садочка. Таким чином, дитині створені всі належні умови для її всебічного розвитку обома батьками. Періодично між сторонами виникали побутові непорозуміння, але фізичного та психологічного насильства [PERSON] до [PERSON] не застосовував. Останнім часом донька проживає почергово з батьком та матір`ю, тому просить визначити місце проживання [PERSON] почергово (періодично) разом з мамою [PERSON] та з батьком [PERSON] до досягнення дитиною 14-річного віку відповідно: кожного непарного тижня - з мамою, кожного парного тижня - з батьком, а також встановити певний порядок виконання почергового проживання дитини з кожним із батьків та святкування свят. Представник 3-ї особи служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, але у направленому листі до суду просив розглянути справу у відсутність представника 3-ї особи і винести рішення з максимальним урахуванням інтересів малолітньої дитини (т.1, а.с.52; 193; 217), одночасно надавши висновок органу опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 7.06.2018 року №101-5053/03 (т.1, а.с.53-54). Заслухавши сторони, їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що вимоги первісного позову необхідно задовольнити частково, а зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. За змістом ч.1, ст.3; ч.1, ст.9; ч.1, ст.18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21.12.1995 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.1, ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. За правилами ч.2, ст.22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Як регламентовано ч.1-2, ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. 2.11.2002 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у Лівобережному відділі реєстрації шлюбів з державним Центром розвитку сім`ї (т.1, а.с.10, зворот. бік). Від зареєстрованого шлюбу вони мають малолітню дитину: доньку - [PERSON] , [INFO] (т.1, а.с.11; 73). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12.04.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (т.1, а.с.12; 74-75). Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України „Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Як стверджували сторони по справі, після народження дитини вся родина проживала в квартирі [ADDRESS] , але після непорозумінь та сварок між позивачем та відповідачем сторони стали проживати у окремих помешканнях. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] , матері позивача за первісним позовом, на підставі договору купівлі-продажу квартири від 21.04.2006 року (т.1, а.с.13), що підтвердили сторони по справі та їх представники, а також підтверджено документально, тому дана обставини не підлягає доказуванню в порядку ч.1, ст.82 ЦПК України. В даній квартирі є зареєстрованими позивач та відповідач, що також підтвердили сторони по справі. Позивач [PERSON] працює продавцем-консультантом ТОВ „ГАРАНТТРЕЙД", отримуючи 4000 грн. заробітної плати щомісяця (т.1, а.с.18), вона позитивно характеризується за місцем проживання (т.1, а.с.20), у неї не виявлено ознак психіатричних захворювань (т.1, а.с.19). За змістом довідки №59 від 20.10.2017 року [PERSON] виховується у дошкільному навчальному закладі №500 „Абетка" управління освіти Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації з 1.09.2016 року. За період перебування дитини в ДНЗ батьки [PERSON] та [PERSON] по черзі приводи та забирали дитину з садочку (т.1, а.с.76; 114). Відповідач [PERSON] 19.05.2017 року уклав шлюб з [PERSON] (т.1, а.с.72), позитивно характеризується за місцем реєстрації та попереднього проживання (т.1, а.с.71; 113). Як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, зареєстрований 10.06.2002 року № 2 065 017 0000 000226 (т.1, а.с.77; 105). Відповідно до свідоцтва платника єдиного податку [PERSON] перебуває на спрощеній системі оподаткування - платник єдиного податку 2 групи - 20% (т.1, а.с.78; 106), за членським квитком є членом асоціації народної мануальної терапії (т.1, а.с.79-80). Також відповідач купував необхідні продукти харчування та речі для своєї дитини, займався її лікуванням та оздоровленням (т.1, а.с.81-94; 109-110; 115-129). Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів Дарницького районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 17.02.2020 року боржник [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] за період з 10.08.2017 року по 1.02.2020 року в розмірі 105 813 грн. 72 коп. (т.2, а.с.20-21). Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року 1. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 2. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. 3. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За правилами ч.1, ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1, ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно акту обстеження умов проживання від 5.10.2017 року, складеного службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, квартира [ADDRESS] розташована на 11 поверсі 18-типоверхового будинку і складається з 2 окремих кімнат: в квартирі проживають [PERSON] та її донька [PERSON] , квартира сучасна та повноцінно оснащена меблями та побутовою технікою, житлові кімнати та службові приміщення використовуються за призначенням; для виховання та розвитку дитини є окрема мебльована кімната з сучасним ремонтом, в кімнаті розміщено ігри, іграшки, сучасна література, розкладна софа, мольберт та інше для комфорту дитини, стосунки доброзичливі (т.1, а.с.55). Також службою у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації складено акт обстеження умов проживання дитини з батьком від 20.09.2017 року квартири [ADDRESS] , яка розташована на 13 поверсі 25-типоверхового будинку і складається з 2 окремих кімнат: в квартирі проживають [PERSON] , його донька [PERSON] , дружина відповідача [PERSON] , квартира повноцінно оснащена меблями та побутовою технікою; для виховання та розвитку дитини є окремо мебльована кімната, в кімнаті розміщено диван-ліжко, телевізор, стіл, стілець, ігри, іграшки, речі повсякденного та сезонного вжитку, інше для комфорту дитини, стосунки доброзичливі, для проживання дитини створені всі необхідні умови, при цьому враховано вік, потреби та стать дитини (т.1, а.с.56). Згідно висновку служби у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 7.06.2018 року №101-5053/03 з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини Дарницька районна в м. Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] (т.1, а.с.53-54). За правилами ч.1-2, ст.8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами ч.2, ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Суд не може покласти в основу рішення показання позивача та її представника про те, що відповідач неодноразово застосовував до неї фізичну силу та психологічне насильство, вів себе агресивно, без узгодження з [PERSON] самовільно забирав дитину і віз у невідомому напрямку, надавши витяги з ЄРДР, висновок про результати розгляду звернення громадян, висновок спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи (т.1, а.с.14-17), оскільки такі обставини не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а також спростовуються листом Дарницького управління поліції ГУ НП у м. Києві про закриття двох кримінальних проваджень за ч.1, ст.125 КК України на підставі п.2, ч.1, ст.284 КПК України (т.2, а.с.22-23), а описані документи не є доказами вказаних обставин в розумінні ст.62 Конституції України та ст.76-80 ЦПК України. В ч.1, ст.3 Конвенції про права дитини зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дітей. В рішенні ЄСПЛ від 11.07.2017 року, заява №2091/13, у справі „М.С. проти України" та у рішенні „Мамчур проти України" від 16.07.2015 року №10383/09, параграф 100, Європейський суд з прав людини вказав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: 1) інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному і стійкому середовищі, що не є не благодійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення ЄСПЛ від 7.12.2006 року №31111/04 у справі „Хант проти України" зазначено, що між інтересами дитини і інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі „Олсон проти Швеції") (№2) від 27.11.1992 року, серія А, №250, ст.35-36, параграф 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права, зокрема і практики ЄСПЛ, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Презумпція вирішення спору на користь матері у справах про опіку над дитиною не підтримується ні практикою ООН після прийняття Декларації про права дитини, ні судовою практикою ЄСПЛ та не відповідає позиції Ради Європи. Декларація прав дитини від 20.11.1959 року не є міжнародним договором в розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 року та Закону №1906-ІV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість. Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою. Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, про те, що в усіх діях повинно приділятись першочергова увага якнайкращому забезпеченню інтересів дитини узгоджується з нормами Конституції України та Законів України, тому саме її норми зобов`язані враховуватись усіма судами при розглядів спорів, які стосуються прав дітей. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що міститься у Постанові від 17.10.2018 року у справі №402/428/16-ц, який в розумінні ст.411; 417 ЦПК України є обов`язковими для судів першої інстанції. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.10.2018 року відступила від висновків Верховного Суду України, зазначених у постановах від 14.12.2016 року у справі №6-2445цс16 та від 12.07.2017 року у справі №6-564цс17 про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім випадків виняткових обставин, бути розлучена з матір`ю. Аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні, суд, виходячи включно із рівності прав та обов`язків батьків щодо утримання та виховання своєї дитини, закріплених у нормах національного законодавства, зазначених вище, та в інтересах самої дитини, приходить до висновку, що оскільки обоє батьків мають право користування окремим жилим приміщення, обоє забезпечили умови належного проживання та виховання дитини, мають певний фінансовий щомісячний дохід, тому, виходячи виключно із забезпечення прав та інтересів дитини, вважає необхідним визначити місце проживання доньки [PERSON] з її матір`ю, що буде повністю відповідати її правам та інтересам, яка має повне право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. При цьому відповідач не позбавлений права на зустрічі зі своєю дитиною ні в часових, ні в територіальних, ні в кількісних межах. Однак суд відмовляє в задоволенні частини первісного позову про конкретне визначення адреси місця проживання дитини з матір`ю, як таке, що не передбачене законом, крім того, таке визначення порушує житлові права як позивача, так і самої дитини. Оскільки суд задовольняє первісний позов [PERSON] про визначення місця проживання дитини з матір`ю, тому суд відмовляє у задоволенні зустрічного позову про визначення місця проживання дитини почергово (періодично) з батьком та матір`ю, встановлення порядку виконання почергового проживання дитини, крім того саме таке визначення не передбачене діючим законодавством України, зокрема, ст.160-161 СК України, при цьому відповідач та його представник не вказували на наявні перешкоди з боку позивача відповідачу у зустрічах з їх спільною дитиною. Таким чином, суд вважає необхідно первісний позов задовольнити частково, а зустрічний позов не підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.133; 141 ЦПК України оскільки суд частково задовольняє первісний позов, тому з відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь позивача [PERSON] 640 грн. судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду.

Outcome: partial