Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

В жовтні 2019 року позивачем подано позов про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, перетинання лінії розмежування в зоні операції об`єднаних сил в Донецькій області та на тимчасовий виїзд за кордон до країн ближнього зарубіжжя та до країн дальнього зарубіжжя, а саме в м.Корвалліс (англ. Corvallis) штат Орегон, США, до повноліття дитини. Свої вимоги обґрунтовує тим, що деякий час вона проживала з відповідачем [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Від спільного проживання мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . На теперішній час спільно не проживають. Після припинення стосунків з відповідачем по справі син проживає разом з нею і знаходиться на її утриманні. У зв`язку з тим, що м.Горлівка Донецької області, де вона зареєстрована і проживала разом з сином, є тимчасово окупованою територією і поблизу розташованих міст йдуть бойові дії, вони змушені були тимчасово переїхати до Харківської області в м. Харків. На теперішній час вона разом з дитиною зареєстрована як внутрьошньо переміщена особа. Однак, незважаючи на ситуацію, яка склалася в Донецькій області, вони змушені періодично навідуватися за місцем своєї колишньої реєстрації, тобто на непідконтрольну Україні територію. Також вона має намір оздоровити сина, у зв`язку з чим їй необхідно виїхати за межі України, за кордон, а саме до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Вона неодноразово намагалася отримати від відповідача по справі дозвіл на вивіз їх спільної дитини, [PERSON] на тимчасово окуповану територію України, в зону операції об`єднаних сил та за кордон. Однак, вона не може отримати від відповідача дозвіл на вивіз їх спільної дитини на цю територію та за кордон. Просить суд надати дозвіл на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію України, перетинання лінії розмежування в зоні операції об`єднаних сил та на тимчасовий виїзд за кордон до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без згоди батька до досягнення дитиною 18-річного віку. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09.09.2019 цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на в`їзд/виїзд дитини на тимчасово окуповану територію та за кордон без згоди батька направлена до Дзержинського міського суду Донецької області за підсудністю. Ухвалою судді Дзержинського міського суду Донецької області від 29.10.2019 відкрито провадження та призначено по справі підготовче засідання. В грудні 2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву. Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02.09.2014 року № 27/0/38-14 дана позовна заява підлягає розгляду Дзержинським міським судом Донецької області. Позивач у судове засідання не з`явилася, надавши суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує повністю, наполягає на їх задоволенні. В обґрунтування своїх вимог, суду повідомила, що відповідач протягом останніх п`яти років вихованням дитини не займається, його життям та здоров`ям не цікавиться, матеріально не забезпечує, тощо. Більш того, відповідач перешкоджає їй з дитиною виїжджати з тимчасово окупованої території України в зоні операції об`єднаних сил та за кордон шляхом ненадання відповідного дозволу на вивіз дитини без згоди батька. На даний час відповідач на підставі рішення суду зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання сина, але через їх несплату, має заборгованість по сплаті аліментів. Крім того, без надання обґрунтованого пояснення, не надає дитині дозвіл на виїзд з неконтрольованої українською владою території та за кордон. Через це, деякий час вона змушена була проживати з малолітньою дитиною в місті, де проходили активні бойові дії. За цей період відповідач створив нову сім`ю і займався лише облаштуванням свого особистого життя та матеріального достатку. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, його інтереси представляв [PERSON] , який в судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, оскільки вважає їх необґрунтованими і недоведеними в суді. Просив суд повністю відмовити в їх задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень, надав суду відзив на позовну заяву. Також суду зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази відмови відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини до родичів, які проживають в м.Горлівка. Крім того, заявляючи позовні вимоги про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон, позивач не обґрунтувала ці вимоги і не підтвердила їх належними доказами. Тому, надання дозволу на виїзд дитини за кордон при визначених в позові обставинах, поставить дитину у загрозливе становище в чужій країні, що явно не відповідає інтересам дитини, національному та міжнародному законодавству. Більш того, позивачем не доведено, що при виїзді за кордон нею створені кращі ніж зараз умови для розвитку, навчання та проживання дитини та взагалі можливості для створення таких умов саме позивачем. При цьому, у випадку виїзду дитини до США втрачаються збережені соціальні зв`язки дитини із сім`єю та рідними, як зі сторони матері, так і батька. Крім того, надання дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон без дозволу одного з батьків за рішенням суду законодавством не передбачено. Такий дозвіл суперечить діючому законодавству України і є підставою для відмови у задоволенні позовів про надання згоди на виїзд. Представник служби у справах дітей військово - цивільної адміністрації міста Торецьк Донецької області в судове засідання не з`явився, просив розглянути справу без його участі. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Із повідомленої позивачем в своєму позові інформації, яка ні ким і ні чим не спростована, сторони по справі деякий час проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно свідоцтва про народження [INFO] народився хлопчик [PERSON] , матір`ю якого записана [PERSON] , а батьком дитини записаний відповідач по справі - [PERSON] . На теперішній час сімейні стосунки між сторонами по справі припинені, спільно не проживають. Як зазначено у позові після припинення стосунків з відповідачем по справі малолітня дитина [PERSON] залишився разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. На даний час у позивача по справі виникло питання з приводу неможливого отримання дозволу у відповідача на тимчасовий виїзд та в`їзд дитини з/до неконтрольованої території в районі проведення операції об`єднаних сил (попередня назва - антитерористичної операції) та назад, та за кордон до країн ближнього зарубіжжя та дальнього зарубіжжя, а саме в м.Корвалліс (англ. Corvallis) штат Орегон, США, до повноліття дитини. У зв`язку з цим суд зазначає. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно з частиною 1 статті 154 Сімейного Кодексу України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частиною 3 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України та порядок розв`язання спорів у цій сфері визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII. Частина 2 ст. 3 зазначеного Закону визначає, що правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Зазначені правила затверджені постановою КМУ від 27.01.1995 року №57. Згідно п. п. 3, 4 даних Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Згідно з пунктом 5.1.1 «Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей» в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57. Згідно з пунктом 5.1.2 вказаного Тимчасового порядку виїзд з неконтрольованої території громадян України які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред`явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи. Тобто виїзд з неконтрольованої території на територію України не вимагає дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України. Звертаючись з позовною заявою, [PERSON] просила надати дозвіл її малолітній дитині - [PERSON] , [INFO] на в`їзд/виїзд на тимчасово окуповану територію/ з тимчасово окупованої території України, на якій органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, через лінію розмежування, та за кордон до країн ближнього зарубіжжя та дальнього зарубіжжя, а саме в м.Корвалліс (англ. Corvallis) штат Орегон, США, у її супроводі. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). При цьому, як визначено ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо: при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь - якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування; та у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримування. Статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до Принципів 4, 7 Декларації прав дитини, дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Найкраще забезпечення інтересів дитини щодо її освіти та навчання має бути керівним принципом для батьків. Декларація прав дитини зобов`язує держав - учасниць забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1 і ч. 2 ст. 3). Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ч. 1 ст. 18). Отже, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від сосунків батьків між собою. У відповідності до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 10 Конвенції держави - учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь - яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачається, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виходячи з системного аналізу Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, кожній дитині, яка є громадянином України, оформлюється окремий паспорт, незалежно від віку. Вирішуючи питання щодо надання дозволу позивачці на в`їзд/виїзд її дитині на тимчасово неконтрольовану територію України, суд враховує, що саме позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, її вимоги в цій частині зводяться на отримання дозволу на виїзд/в`їзд на окуповану територію України за місцем її реєстрації та проживання в м. Горлівка Донецької області, де знаходиться житло позивачки, її близькі і родичі і вони не можуть бути позбавлені права на житло та підтримання родинних відносин з родичами, при тому що діючими Законами України такі обмеження на пересування громадян України в межах території України не передбачені. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про надання дозволу на виїзд/в`їзд дитини за кордон суд зазначає наступне. Діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 та зазначила, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина. Вказана позиція підтримана подальшими рішення Верховного Суду. Так, касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). У цій справі позивач [PERSON] , хоча і зазначила одну країну, до якої планує вивезти неповнолітню дитину, однак не конкретизувала ані періоду, на який має намір вивезти дитину з України, ані мети. Тому її вимоги щодо надання дозволу на виїзд дитини на період до досягнення нею 18 років до країн ближнього та дальнього зарубіжжя, в тому числі до США не відповідають положенням чинного національного законодавства, а тому в цій частині не можуть бути задоволені судом. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, а тому вони підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial