Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про усунення власникові перешкод у користуванні нерухомого майна шляхом виселення, звільнення квартири від їхніх речей та майна, в подальшому, 30.05. 2017 року ( а.с. 47) уточнив позовні вимоги та в остаточній редакції просив вселити власника в квартиру та вирішити питання про розподіл судових витрат, свої вимоги мотивувавши тим, що позивачу [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Однак, незважаючи на те, що з 21 жовтня 2016 року єдиним власником вказаної квартири є позивач, відповідач по справі чинить йому перешкоди у вселенні до належної йому на праві власності квартири, у зв'язку з чим таке порушення прав та інтересів власника нерухомого призвело до звернення до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 02 травня 2018 року за вх. № 21966 до загальної канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла заява про неможливість прибути в судове засідання, та розгляд справи за його відсутності. Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Участь у судових засіданнях є правом особи, яка бере участь у справі і ця особа зобов"язана добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що закріплено в статті 43 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON], що діє на підставі ордеру ПТ № 096462 від 14 березня 2017 року, ( а. с. 26 ), та договору про надання адвокатських послуг від 14 березня 2017 року ( а. с. 28 ) позовні вимоги не визнав, заперечив проти їх задоволення в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Відповідно до ст. 263 Цивільного процесуального Кодексу України , судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. З вищезазначених норм слідує, що суди повинні належним чином обґрунтовувати свої рішення. Судом встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 71758369 від 29.10.2016 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.7-8). Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Відповідно до ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна, як визначено у статті 391 Цивільного кодексу України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР , які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь -яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння ( ст.391 ЦК України ). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав » роз'яснив судам, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України , відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном ( має речове право ) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь - які фактичні дані ( статті 57 - 59 ЦПК України ), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Водночас, як вбачається із матеріалів справи та доданого до справи копії іпотечного договору від 03.09. 2013 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] з метою забезпечення виконання зобов"язання грошової позики в розмірі 208 000 гривень ( а.с. 4-5), що за курсом долару США становить 26 000 тисяч доларів США, яку повинен сплатити іпотекодавець [PERSON] не пізніше 03.09. 2014 року, а в разі не сплати передає іпотекодержателю [PERSON] квартиру [ADDRESS], посвідчений 03.09. 2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. та підписаний позивачкою [PERSON] та [PERSON] Відповідно до договору про внесення змін Іпотечного договору посвідченого Анохіною В.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 03.09. 2013 року за реєстровим № 2527 від 08.10. 2014 року продовжено строк повернення позики [PERSON] до 03 квітня 2015 року, [PERSON], отже позивач [PERSON] не є стороною у вказаних договорах та на вимогу суду згідно ухвали суду від 15.03. 2017 року ( а.с. 30-32) доказів на підтвердження набуття права власності, позивачем не виконано, проте у своїй письмовій заяві за вх. № 20410 від 25.04. 2017 року ( а.с.30) наполягав на відкритті провадження у цивільній справі за наявними доказами які надав до позовної заяви. Проте, і під час розгляду справи позивач не надав доказів, що відповідачка проживає у спірній квартирі та чинить йому перешкоди у користуванні даною квартирою, тобто порушує його право користуватися своїм майном, а відтак суд, дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені є необгунтованими та безпідставними та у задоволені позову слід відмовити у повному обсязі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року ). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення. У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у здійсненні нею права користування спірною квартирою, наявність підстав для вселення, перед судом не доведено. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « Гарсія Руїз проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов'язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6 Конвенції також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. З огляду на відмову в задоволенні позовних вимог судові витрати не підлягають стягненню з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed