Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м. Житомира із вказаним позовом, в якому просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою №53 по вул.І.Мазепи,2 у м.Житомирі. Позов обґрунтовувався тим, що позивач є квартиронаймачем квартири [ADDRESS], в якій також зареєстрований її син [PERSON], хоча останній в квартирі не проживає більше 16 років, місце його проживання невідомо. Посилаючись на те, що змушена сплачувати значні кошти за комунальні послуги та не взмозі оформити субсидію, позивач звернувся до суду з даним позовом, вказуючи на те, що реєстрація відповідача у спірному житлі порушує її права як власника квартири. Позивач подала заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини його неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи у відсутності відповідача та позивача, що відповідає положенню ст.ст. 280-282 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно довідки ТзОВ "Керуюча компанія Коменерго-Житомир" від 21.11.2017 року №2257 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані дві особи: [PERSON] та її син [PERSON] (а.с. 7). Згідно акту ТзОВ "Керуюча компанія Коменерго-Житомир" від 22.11.2017 р., складеного комісією у складі працівників [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що [PERSON] не проживає в [INFO] протягом шістнадцяти років, що засвідчено підписами сусідів [PERSON], [PERSON] (а.с. 6). Стаття 41 Конституції України та стаття 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплюють принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти. Стаття 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР передбачають право власника будинку (квартири) використовувати своє житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР з врахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України тільки члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить йому, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Згідно ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст. 72 ЖК Української РСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Враховуючи, що відповідач не є власником квартири [ADDRESS], не проживає в вказаній квартирі більше шістнадцяти років, то суд дійшов висновку, що відповідач втратив право користування спірним житлом. Водночас, згідно із положень статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, процедура зняття особи з реєстрації місця проживання передбачає попереднє звернення особи до органу реєстрації або наявності остаточного рішення суду, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому додаткового судового застереження не потребує, у звязку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним і документально підтверджені судові витрати в розмірі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved