Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

[PERSON] (надалі по тексту - Позивач) звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» код ЄДРПОУ 30019801 (надалі по тексту - Відповідач-1) та філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» (надалі по тексту - Відповідач-2) та просив визнати незаконним і скасувати наказ Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» №451-к про звільнення [PERSON] - заступника директора апарату філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ», визнати незаконним і скасувати наказ Філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» №172-к про звільнення [PERSON] - заступника директора керівництва апарату, поновити його на посаді заступника директора апарату філії Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» та стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути моральну шкоду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 09.10.2017 року у цивільній справі відкрито провадження у справі та призначено до розгляду на 06.03.2018 року о 17 год. 00 хв. В засіданні 06.03.2018 року, представником відповідача надано відзив на позовну заяву, разом з тим, по справі оголошено перерву до 04.04.2018 року до 12-00 год., у зв'язку із виключенням неналежного відповідача та задоволенням клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи (а.с.158-159, І том). 04.04.2018 року на адресу суду надійшли пояснення представника ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» на позовну заяву [PERSON] (а.с. 166-170). Судове засідання, призначене 04.04.2018 року було зято з розгляду, у звязку із перебуванням судді в іншому засіданні на 24.04.2018 року на 16-15 год. (а.с.173, т. І) 24.04.2018 року протокольною ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третіх осіб [PERSON], [PERSON], у звязку із чим по справі оголошено перерву до 10.05.2018 року. (а.с. 185-190, т. І) Протокольною ухвалою суду від 10.05.2018 року вирішено розглядати цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (Акціонерного товариства «Укртрансгаз»), філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» Публічного акціонерного товариства «Укртрансгаз» (філії «Управління магістральних газопроводів «Київтрансгаз» акціонерного товариства «Укртрансгаз»), треті особи: [PERSON], [PERSON] про визнання наказів незаконними та його скасування, поновлення на роботі та стягнення шкоди, в порядку спрощеного провадження (а.с. 204-207). Разом з цим, по справі оголошено перерву до 21.05.2018 року на 10-00 год. Ухвалою суду від 10.05.2018 року витребувано докази з ПАТ «Укртрансгаз» на підтвердження позиції сторони позивача. 21.05.2018 року в засіданні оголошено перерву до 30.05.20185 року на 17-15 год. 30.05.2018 року по спаві оголошено переру до 01.06.2018 року до 12-30 год., та зобовязано представника відповідача надати документи, які підтверджують віону назву та тип Товаритсва (а.с.236-237). 01.06.2018 року по справі оголошено перерву до 08.06.2018 року, у зв'язку із витребуванням додаткових доказів (а.с.11-14, VI т.). Відповідно до Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, та п. 9 Перехідних положень ЦПК України, встановлено, що зміни до Цивільного процесуального Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, зокрема, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ч.ч. 2, 3, 4 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. Так, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, посилаючись на те, що з 02.11.2015 року по 22.08.2017 року обіймав посаду заступника директора філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ» Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ». 03.05.2017 року на виконання наказу ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» від 19.09.2013 № 337 «Про формування штатних розписів та внесення змін до них», наказу від 28.04.2017 року № 259 «Про затвердження змін до штатних розписів» (надалі по тексту - Наказ № 259) позивача попереджено про зміну штатного розпису та виведення з 01.05.2017 року посади заступника директора філії «Управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ», а також запропоновано переведення на вакантну посаду, згідно з переліком вакантних посад станом на 03.05.2017 року. Однак, розглянувши запропоновані посади, позивач відмовився від переведення, з огляду на те, що вони не відповідали його кваліфікації та досвіду роботи. 22.08.2017 року відбулось засідання первинної профспілкової організації апарату управління магістральних газопроводів «КИЇВТРАНСГАЗ», за результатами якого складено протокол № 8-02 (надалі по тексту - Протокол №8-02) про погодження звільнення позивача, [PERSON] - заступника директора апарату філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 22.08.2017 року, на підставі Наказу №259, Протоколу №8-02, колективного договору ПАТ «УКРТРАНСГАЗ» на 2016-2018 роки, т.в.о. президента Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» [PERSON] прийнято наказ №451-к (надалі по тексту - Наказ №451-к) про звільнення позивача - заступника директора апарату філії УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ», 22 серпня 2017 року у зв'язку зі скороченням посад, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 22.08.2017 року на підставі Протоколу №8-02 та Наказу №451-к, в.о. директора Філії «УМГ «КИЇВТРАНСГАЗ» [PERSON] прийнято наказ №172-к (далі - Наказ №172-к) про звільнення позивача - заступника директора керівництва апарату, 22 серпня 2017 року у зв'язку зі скороченням посад, згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. 21.05.2018 року Рішенням акціонера №186 Публічного акціонерного товариства "Укртрансгаз" змінено тип товариства із публічного акціонерного товариства на приватне акціонерне товариство. У зв'язку з зміною типу товариства змінилось і найменування Відповідача-1, а саме: Акціонерне товариство "Укртрансгаз". Адреса, код Відповідача 1 не змінились. Вказані зміни в установленому порядку внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, про що свідчить Витяг з Єдиного реєстру станом на 24.05.2018 року. У відповідності до ст. 5 ЗУ "Про акціонерні товариства", зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Позивач стверджує, що вказані вище накази винесені Відповідачем 1 та Відповідачем2 з порушенням прав позивача, без пропозиції щодо працевлаштування та за наявності вакантних посад, без надання переважного права залишитись на роботі. Позивач вважає, що мав переважне право залишитись на роботі враховуючи його кваліфікацію, тривалий безперервний досвід роботи в порівнянні з іншими працівниками, які залишились на роботі. В засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на викладені у позові обставини. Представники відповідачів Ганченко М.О., Дудченко В.В., Ербелідзе А.О., проти задоволення позову заперечували, посилаючись на викладене у відзиві на позовну заяву, та відповідно просили в задоволенні позову відмовити. Треті особи [PERSON], [PERSON] в засідання не з'явилися, повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Вислухавши думки учасників, дослідивши письмові докази в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку. Так, згідно з статтею 1 КЗпП України, Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини всіх працівників. У статті 3 Кодексу вказано, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Водночас, засобом реалізації права на працю, що гарантовано Конституцією України, є трудовий договір, який укладається між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник або уповноважений ним орган, фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст. 21 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Згідно ч. 3 ст. 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Тобто, власник на свій розсуд має право формувати штат і структуру підприємства, установи або організації, змінити чисельність працівників певного фаху і кваліфікації та чисельність одних посад зменшити, здійснити звільнення працівників, що не забороняє одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, змінити чисельність інших посад. Враховуючи зазначене, при вирішенні трудового спору щодо поновлення на роботі працівника, звільненого у зв'язку зі скороченням чисельності штату працівників, суд зобов'язаний перевірити наявність підстав для звільнення та дотримання відповідачем порядку вивільнення працівника за ініціативою власника або уповноваженого ним органу, зокрема, чи мало місце скорочення чисельності штату або чисельності працівників. Зі змісту ст. 40 ч. 1 п. 1 КЗпП України скорочення чисельності штату працівників охоплюється поняттям змін в організації виробництва і праці, що в свою чергу може містити скорочення одних підрозділів підприємства, установи, організації із вивільненням їх працівників і одночасне створення інших підрозділів із наповненням їх новими посадами, що в кінцевому результаті може мати місце кількісну більшість фактичних працівників в підприємстві, установі чи організації в цілому, однак це не може свідчити про те, що зміни в організації виробництва та праці і відповідно скорочення чисельності штату працівників не мали місце, оскільки такі внутрішні процеси формування структури і штату працівників вирішує виключно власник або уповноважений ним орган на свій розсуд. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Як зазначено у положеннях частини першої ст. 42 КЗпП при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається, зокрема: сімейним - при наявності двох і більше утриманців; (п.1); особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; (п.2); працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; (п.3). Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вказана правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду України у справі №6-40 цс15 від 01.04.2015 року. Відповідно до п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 06.11.1992 року «Про практику розгляду трудових спорів», судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Судом встановлено, що 03 травня 2017 року позивачу пропонувались вакантні посади у філіях Відповідача-1, а саме: «ХАРКІВТРАНСГАЗ»,«ЧЕРКАСИТРАНСГАЗ»,«ЛЬВІВТРАНСГАЗ»,«ПРИКАРПАТТРАНСГАЗ», «УКРГАЗПРОМБУТ», «УКРГАЗЕНЕРГОСЕРВІС». Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до переліку вакантних посад за період з 03.05.2017 року по 21.08.2017 року, у філіях ПАТ «Укртрансгаз» додатково з'являлися вакантні посади, які не пропонувалися [PERSON]. Так, з наказів про призначення працівників в період з 03.05.2017 року по 21.08.2017 року та штатних розписів відповідних філій Відповідача-1, наказів: № 196-к від 03.05.2017 року про звільнення директора філії «Агрогаз» [PERSON], № 204-к від 05.05.17 року про переведення заступника філії «Агрогаз» [PERSON] на посаду директора цієї ж філії з відповідним вивільненням посади заступника цієї ж філії, наказ № 79-к від 04.05.2017 року про переведення заступника директора філії УМГ «Киівтрансгаз» [PERSON] на посаду начальника Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів філії УМГ «Київтрансгаз» та наказу № 80-к від 04.05.2017 року про переведення начальника Боярського лінійного управління магістральних газопроводів філії УМГ «Київтрансгаз» [PERSON] на посаду заступника директора філії УМГ «Київтрансгаз» та переліком вакантних посад, що пропонувались позивачу при звільненні, вбачається, що такі посади як: посади директора філії «Агрогаз», заступника директора філії «Агрогаз», заступника директора філії УМГ «Київтрансгаз», начальника управління Боярського лінійного виробничого управління магістральних газопроводів відсутні в даному переліку та відповідно не пропонувались позивачу. Таким чином, Відповідач-1 з дати попередження 03.05.2017 року по 21.08.2017 року дату звільнення, не пропонував позивачу нові посади, які були у розпорядженні Відповідача - 1 відповідно до штатних розписів, що свідчить про недотримання роботодавцем приписів КЗпП України. Зазначені обставини Відповідачами не спростовані. Зокрема, як вбачається з матеріалів клопотання, станом на 21.08.2017 року існували керівні посади із значно вищою заробітною платою, на відміну посад які існували станом на 03.05.2017 року, а саме робітничі посади, що не відповідали кваліфікаційному рівню [PERSON]. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, позивач з 1992 року займав керівні посади в державних та приватних установах, має стаж роботи в правоохоронних органах, зокрема в період з 1998 року по 2004 року проходив службу в органах податкової міліції ДПА в Івано-Франківській області. Крім того, отримав дипломи Івано-Франківського державного технічного університету нафти і газу за спеціальністю «економіка підприємства» та присвоєно кваліфікацію інженера-економіста, Львівського регіонального інституту державного управління Національної академії державного управління при Президентові України і отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Державне управління» та здобув кваліфікацію магістр державного управління, має присвоєний сьомий ранг державного службовця та присвоєно спеціальне звання Радник Податкової та митної справи I рангу. Пройшов навчання за міжнародною програмою АССА DipIFR (Великобританія) за курсом «Міжнародні стандарти фінансової звітності» та навчання з питань організації та здійснення закупівель з урахуванням положень Закону України за номером 679-VIII від 15.09.2015 року. Таким чином, Відповідачем-1 з дня попередження про вивільнення до дня звільнення із займаної посади не пропонувалась позивачу інша вакантна посада, не зазначалися всі вакансії, з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, тобто така обставина свідчить про недотримання відповідачем частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України при звільненні позивача. Разом з цим, приймаючи до уваги те, що оскаржувані накази від 22.08.2017 прийнято з порушеннями діючого трудового законодавства, при поновленні позивача на посаді відповідач зобов'язаний, також, виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (Порядок). Із пункту 5 Порядку, вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньо-годинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку). Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Відтак, з підсумку наведених правових норм, слідує те, що суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, повинен вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку. Зазначені обставини викладені в постанові Верховного Суду України від 14.01.2014 року (справа № 21-395а13). Що стосується вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, в силу вимог ст.ст. 12, 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В свою чергу, позивач повинен був обґрунтувати, чим підтверджується факт заподіяння йому моральних чи фізичних страждань за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Вказані вимоги позивачем не виконані, що являється підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями відповідача, зокрема, в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідача, тому позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають. Підсумовуючи наведені правові норми в їх сукупності з дійсними обставинами справи, суд приходить до переконання, що оскаржувані накази прийнято в супереч діючому трудовому законодавству, а відтак виникає необхідність у їх скасуванні та поновленні [PERSON] на роботі. Виходячи з вищевикладеного, на підставі та

Outcome: partial