Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач звернулася в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого посилаються на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування, належить житловий будинок, який знаходиться за адресою: Львівська область, Дрогобицький район, с.Уличне, вул..Зелена, 97. В даному будинку, окрім неї також зареєстрований відповідач по справі [PERSON] 04.01.1979р.н., який являється її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано в 2011 році, фактично з цього часу відповідач і не проживає за вказаною адресою, що також підтверджується Актом перевірки факту не проживання від 26.06.2017 року. Факт формальної реєстрації відповідача, створює для неї негативні наслідки, оскільки позбавляє її можливості оформити субсидію по відшкодуванню витрат за користування газом, світлом та ін., наведені вище обставини змушують її звернутися з даним позовом в суд. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві, просить їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з»явилися, не повідомивши причин неявки, хоч повідомлився належним чином про час та місце судового засідання рекомендованою кореспонденцією, суд вважає таких осіб повідомленими про дату судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення позивача, беручи до уваги вищенаведене, перевіривши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до переконання,що позов підставний та підлягає задоволенню з наступних підстав. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1\~ст. 224 ЦПК України. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну їй власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідача є перешкодою для позивача у повному розпорядженні і користуванні належною їй власністю - будинком, тобто ця реєстрація порушує її права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". Відповідно до\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 4 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами\~\~України. Відповідно до ст.\~10,\~60,\~61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беріть участь у справі, виникає спір. За правилами\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. Матеріалами справи встановлено, що позивачу на праві власності згідно Договору дарування від 08.02.2006 року, належить житловий будинок № 97 по вул..Зелена в с.Уличне, Дрогобицького району. Відповідач по справі, який зареєстрований за вказаною вище адресою, являється колишнім чоловіком позивачки, і з 2011 року в даному будинку не проживає, що підтверджується актом обстеження фактичного місця проживання, складеним 26.06.2017 року комісією Уличненської сільської ради Дрогобицького району. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без по\-важних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у будинку понад встановлені законом строки, без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такому зі сторони позивача не чинилося, відповідач добровільно залишив спірне житло і переїхав жити в інше місце. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому на підставі ст. ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати, що підтверджуються платіжним дорученням. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved