Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

05 лютого 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області про припинення трудового договору, в якому вказала, що 24 липня 2007 року вона була прийнята на роботу до Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області. Наказом №741-о від 27.08.2017 року їй було присвоєно 15 ранг державного службовця. У серпні 2014 року між нею та відповідачем фактично припинилися трудові відносини, оскільки в м. Донецьку проходять бойові дії. З жовтня 2014 року відповідач припинив їй виплату заробітної плати. В зв'язку із проведенням в м.Донецьку антитерористично операції позивач змушена була поїхати з постійного місця проживання в м. Донецьку. На теперішній час відповідач проживає та перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в м.Дружківка. Вона не має належним чином оформлених документів, що підтверджують факт її звільнення та у базі Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування дані про її звільнення відсутні. 13.10.2017 року вона подала заяву про звільнення з роботи до [PERSON] Державної казначейської служби у Київському районі Донецької області, заяву було направлено засобами поштового зв'язку, за адресою: вул.Свободи, буд.128, смт.Нікольське, Нікольський район, Донецької області, 84700, куди було переміщено [PERSON] з Донецька в зв'язку із проведенням бойових дій. 31.10.2017 року позивач отримала відповідь з поштового відділення, що посилання не отримано тому повернуто відправнику. У грудні 2017 року вона звернулася з письмовою заявою про звільнення з займаної посади до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області на яку отримала відповідь №03-42/3577 від 13.12.2017 року, згідно якої основне місце функціонування управління Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області має наступну юридичну адресу: вул. Свободи, буд. 128, смт.Нікольське, Нікольський район, Донецька область, 84700, але з грудня 2014 року до цього часу фактично не виконує своїх функцій. Крім того, відповідно до Закону України від 24 грудня 2015 року №921-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" їй було рекомендовано звернутися до відповідного міського центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи. На її звернення у центрі зайнятості населення м.Дружківки Донецької області їй усно пояснили, що через відсутність даних в її трудовій книжці про звільнення вона буде поставлена на облік по безробіттю на загальних підставах і при новому працевлаштуванні не враховуватиметься її робота на державній службі протягом 10 років. Позивач формально вважається такою, що перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем, що порушує її право на працевлаштування на іншу роботу. Просить визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем відповідно до ст.38 КЗпП України, за власним бажанням у зв'язку з переїздом на нове місце проживання з 13.10.2017 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надав заяву, в якій просить справу розглянути без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.27). Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзиву на позов, а також заяв чи клопотань від відповідача до суду у встановлений законом термін не надійшло, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача згідно ч.2 ст.280 ЦПК України, скільки позивач не заперечив проти такого порядку вирішення справи. Враховуючи, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України при винесенні заочного рішення, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд встановив наступне. Відповідно до ч.1ст. 2 ЦПК України,завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Положеннями ч. 2 ст. 22 КЗпП України передбачено, що відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 596-о від 23.07.2007 року, була прийнята на посаду провідного спеціаліста відділу бюджетних надходженю та видатків державного бюджету. Згідно ст.17 Закону України "Про державну службу" наказом №741-о від 27.08.2007 року їй було присвоєно 15 ранг державного службовця. 10.09.2009 року за наказом №462-о від 10.09.2009 р. їй присвоєно 12 ранг держслужбовця, 15.02.2011 року переведена на посаду провідного спеціаліста відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів УДК у Київському районі м.Донецька (Наказ №178-о від 15.02.2011 р.). 12.09.2011 року - присвоєно 11 ранг державного службовця. 22.12.2011 року звільнена з займаної посади у порядку переведення до управління Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області, п.5 ст.36 КЗПП України. 23.12.2011 року згідно наказу УДКСУ у Київському районі м.Донецька Донецької області №5-о від 22.12.2011 року призначена на посаду головного казначея відділу бюджетних надходжень, видатків та обслуговування розпорядників коштівта інших клієнтів управління Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області (а.с.9-11). Отже суд приходить до висновку що між Державною казначейською службою України у Київському районі м. Донецька Донецької області та [PERSON], відповідно до ст. 24 КЗпП , укладений безстроковий трудовий договір. Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст.2, 36, 40, 41 КЗпП України). Статею 36 КЗпП визначені підстави припинення трудового договору, якими в тому числі є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39). Відповідно до ч.1 ст.38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Позивач зверталася з заявою про звільнення за власним бажанням 13.10.2017 року до [PERSON] Державної казначейської служби у Київському районі Донецької області, яку було направлено засобами поштового зв'язку, за адресою: вул.Свободи, буд.128, смт.Нікольське, Нікольський район, Донецької області, 84700, куди було переміщено [PERSON] з Донецька в зв'язку із проведенням антитерористичної операції (а.с.12). 31.10.2017 року позивачу повернулося поштове відправлення за закінченням строку зберігання (а.с.13). У грудні 2017 року вона звернулася з письмовою заявою стосовно її звільнення з займаної посади до Головного управління Державної казначейської служби України у Донецькій області. Згідно відповіді №03-42/3577 від 13.12.2017 року основне місце функціонування управління Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області має наступну юридичну адресу: вул. Свободи, буд. 128, смт.Нікольське, Нікольський район, Донецька область, 84700, але з грудня 2014 року до цього часу фактично не виконує своїх функцій. Крім того, відповідно до Закону України від 24 грудня 2015 року №921-VIII "Про внесення змін до деяких законів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" їй було рекомендовано звернутися до відповідного міського центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи (а.с14). Із позову вбачається, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької області, позивач був змушений покинути своє постійне місце проживання в м.Донецьку, проживає та перебуває на обліку як внутрішньо переміщена особа в м.Дружківці (а.с.16). На даний час вона позбавлена можливості продовжувати роботу в [PERSON] Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області, а також розірвати трудовий договір за місцем свого працевлаштування. Згідно Постанови Верховної Ради України «Про визначення окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської області тимчасово окупованими територіями» за №254-III від 17 березня 2015 року, тимчасово окупованими територіями визнано окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Відповідно до Розпорядження КМУ від 07.11.2014 року №1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», м.Донецьк відноситься до населених пунктів, на території якого органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Рішенням національної безпеки і оборони України «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях» від 04.11.2014 року, введеним в дію Указом Президента № 875/2014 від 14.11.2014 року, вирішено, зокрема, Кабінету Міністрів України ужити заходів щодо: припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях на роботу в іншу місцевість. Відповідно до п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», Міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям забезпечити: до 1 грудня 2014 р. переміщення бюджетних установ, підприємств та організацій, що належать до сфери їх управління, з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (далі - тимчасово неконтрольована територія), в населені пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі. Враховуючи, що відповідач [PERSON] Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області не перемістився, а лише перереєструвався на підконтрольній українській владі території, не організували безпечні умови для праці, у позивача не має можливості продовжувати працювати за трудовим договором. До того ж не вирішення питання про звільнення позивача є порушенням його прав щодо вільного вибору праці. Враховуючи викладене, що на теперішній час у позивача немає можливості звільнитись у встановленому законодавством порядку, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача про припинення трудових відносин з [PERSON] Державної казначейської служби України у Київському районі м.Донецька Донецької області. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на відповідача в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved