Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

23.04.2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про вселення до жилого будинку , який в подальшому 03.09.2014 р. уточнила, вказавши співвідповідачем [PERSON]. У позові вона вказала, що 25 січня 2003 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON]. Одразу після укладення шлюбу вона у встановленому законом порядку вселилася в належний йому житловий будинок [ADDRESS]. Реєстрація за вказаною адресою відбулася 04.06.2003 року, що підтверджується штампом Артемівського міського відділу УМВСУ в Донецькій області на сторінці « місце проживання». Вона разом з відповідачем та їхнім сином [PERSON], який народився [INFO] проживали в цьому будинку до 20 лютого 2014 року.18 липня 2005 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано, декілька місяців вона разом з сином проживала окремо. Після спливу 5 місяців вони з відповідачем примирилися; вона та син за проханням відповідача повернулися жити до нього у будинок [ADDRESS]. Вони проживали однією сім'єю, хоча шлюб не реєстрували. 09 січня 2013 року шлюб між ними було зареєстровано повторно. 20 лютого 2014 року після конфлікту між позивачкою та відповідачем, він забрав сина до своєї матері- [PERSON], співвідповідачки по справі, позивачка намагалася вирішити питання щодо сина, а коли повернулася додому, то не змогла потрапити в будинок. В неї був ключ від хвіртки, але відповідач не пустив її навіть до двору і вона була змушена піти до своїх батьків, та сподівалася, що через деякий час вони вирішать усі питання з відповідачем, та вона і син зможуть вернутися додому. Але відповідач перешкоджав їй потрапити до будинку і вона змушена була 24.02.2014 р. подати заяву про порушення її прав до Артемівського міського відділу МВ УМВС У в Донецькій обл.. 26.02.2014 року вона знову спробувала потрапити до будинку, але побачила, що відповідач змінив замок у хвіртці та на вхідних дверях в будинок. 28.02.2014р. вона отримала відповідь на заяву від Артемівського міського відділу УМВС У, в якій вказано, що потрібно звертатися до суду. Наприкінці березня вона змогла потрапити до будинку, та проживала у будинку 11 днів, але відповідач постійно викликав міліцію, та вимагав від неї, щоб вона покинула будинок, оскільки вона йому вже не дружина. На її вимоги надати ключі від нових замків, відповідач посилався на те, що нібито власником будинку є його мати, тому він ключі їй надати не може. Тому позивачка не має можливості потрапити додому, не має можливості постійно проживати в будинку, де має реєстрацію, та право на проживання. В будинку залишились її речі та усе майно, яке вони придбали під час спільного життя. 24.02.2014 року відповідач подав позов про розірвання шлюбу. Рішенням суду від 04.04.2014р. шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Відповідач не запропонував їй жодного варіанту щодо проживання в будинку,позбавив її права користуватися житлом. Позивачка вказує, що відповідачі позбавили її права користування житлом всупереч закону як члена сім'ї власника будинку і просила суд ухвалити рішення, яким вселити її у житловий будинок [ADDRESS], та зобов'язати відповідачів надати їй ключі від всіх замків. У судовому засіданні позивачка позов підтримала та суду пояснила , що вона не має можливості потрапити до будинку , де вона прожила понад десять років , робила ремонти разом з своїми батьками . Вона також не має можливості користуватись своїми речами , змушена ходити в одному і тому ж одязі , в якому вийшла з дому. Відповідачі чинять їй перешкоди у вселенні до будинку та спілкуванні з сином, бо поміняли замки. Відповідач також виганяв її з будинку . До того ж їй не було відомо , що її колишній чоловік - відповідач по справі , подарував житловий будинок, де вона зареєстрована , своїй матері- відповідачці [PERSON] і лише під час розгляду справи їй стало про це відомо. Просила задовольнити позов. Представник позивачки - адвокат [PERSON] підтримала позов, вважаючи, що вимоги позивачки ґрунтуються на законі, оскільки позивачка вселилася до будинку як член сім'ї відповідача і припинення сімейних відносин не позбавляє її права користування будинком . Представник відповідачів- адвокат [PERSON] позов не визнала. Вона суду пояснила, що вважає позов необґрунтованим , оскільки позивачка більше не перебуває у шлюбі з відповідачем, тобто не є членом сім'ї відповідачів і тому втратила право користування жилим приміщенням. До того ж будинок був подарований і його власником є [PERSON], для якої позивачка не є членом сім'ї , що на її думку , підтверджує довідка про склад сім'ї №368 , де голова мікрорайону не вказала на родинні стосунки між відповідачкою - власником будинку та позивачкою. Позивачка мала можливість забрати свої речі з будинку і згідно вказаної довідки, підписаної двома сусідами , позивачка фактично з 03.02.2014 р. у спірному будинку не проживає та її особистих речей там не має. Окрім того позивачка має у власності частку у приватизованій квартирі разом з батьками , де має можливість проживати і де вона наразі живе. Просила суд відмовити у задоволенні позову, вважаючи його за вказаних нею обставин необґрунтованим.. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. Як встановлено у ст.41 Конституції України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Згідно з вимогами ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки , що випливають з договору найму житлового приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Судом встановлено і не оспорюється сторонами, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] знаходились у зареєстрованому шлюбі двічі - з 25 січня 2003 року та з 09 січня 2013 року і рішенням суду від 04.04.2014р. шлюб між позивачкою та відповідачем вдруге було розірвано(а.с.9).У шлюбі народився їхній спільний син [PERSON] [INFO], що підтверджується також свідоцтвом (а.с.10). В судовому засіданні відповідачі не заперечували того факту, що позивачка поселилася на спірну житлову площу за їх згодою як дружина [PERSON] і що після розірвання шлюбу відповідачі перестали впускати відповідачку до спірної квартири, змінили замки. Вони лише посилалися на те, що позивачка має інше житло , не живе у будинку з 03.02.2014 р. , забрала свої речі і може жити у квартирі з батьками, де є її частка у власності. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення , а саме будинок [ADDRESS] належала на праві власності згідно договору дарування від 29.11.2002 року відповідачеві [PERSON], а з 27.02.2013 року подарована ним та належить на праві власності відповідачці [PERSON]. /а.с.24-25 / . Відповідно до ст.160 ЖК України члени сім"ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов"язки, що випливають з договору найму . Як встановлено у п.1 ч.1 ст.161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві особистої власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за письмовою згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім"ї, які проживають з наймачем. Згідно ч.2 даної статті особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім"ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім"ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім"ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона вселилася в спірне жиле приміщення як член сім"ї наймача, тобто як дружина [PERSON] 04.06.2003 року. Відповідач та відповідачка також не заперечували того факту, що позивачка дійсно була вселена у вищевказаний будинок як дружина [PERSON], з яким шлюб був зареєстрований в 2003 році. В будинку зареєстровані : позивачка [PERSON], відповідач [PERSON], та їхній малолітній син [PERSON] який є онуком відповідачки(а.с.74-77). Суд, вирішуючи спір за станом на дату винесення рішення, вважає, що позовні вимоги позивачки слід вирішувати на підставі вищезазначених статтей та ч.1 ст.156 ЖК України згідно якої члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), що проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належать користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідачами суду не надано доказів про існування іншої угоди про порядок користування будинком при вселенні позивачки до вказаного будинку. Згідно ч.4 ст.156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним жилим приміщенням. З урахуванням цього, суд вважає, що оскільки при вселенні позивачки у спірне жиле приміщення відповідач не заперечував проти її проживання ( що достовірно встановлено в судовому засіданні), конкретної домовленості про порядок користування між сторонами не було, то позивачка [PERSON] набула права користування у спірному будинку , який належав відповідачеві [PERSON] на праві власності з 29.11.2002 року,а з 27.02.2013 року подарована ним та належить на праві власності його матері -відповідачці [PERSON]. При цьому суд враховує, що при прийнятті у дар будинку відповідачка [PERSON] повинна була знати про встановлений законом обов'язок обдаровуваного не пред'являти вимог до третьої особи про виселення, а значить не чинити перешкод у проживанні у подарованому їй будинку позивачці. Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" судом встановлено, що при вселенні позивачки в спірну квартиру був дотриманий встановлений порядок про вселення позивачки в спірний будинок, оскільки відповідачі не заперечували проти її вселення як члена сім"ї наймача, а саме як дружини, яка вела з відповідачем спільне господарство і з якою шлюб був розірваний лише в 2014році. Також суд приймає до уваги посилання позивачки на те, що згідно домової книги та довідки, наданої відповідачами у спірному будинку зареєстрований та мешкає її малолітній син , який відповідно потребує материнського догляду. В судовому засіданні встановлено, що місце проживання дитини не визначено за іншою адресою. Свідок [PERSON] у суді розповів,що він- рідний брат позивачки . Наприкінці лютого йому зателефонувала мама ,щоб він забрав сестру та відвіз в міський відділ міліції. Через годину він повіз її назад,до будинку,але хвіртка була зачинена і ключом не відчинялася. Тоді він забрав її до батьків. Особисті речі сестри залишились у будинку. У березні 2014р. він хотів забрати у сестри свій комп'ютер,який знаходився в будинку [ADDRESS].. Вони з сестрою поїхали до будинку але двері в будинок ніхто не відчинив, хоча в домі горіло світло. Сестра звонила, кричала ,але її чоловік не відчинив. Судом оглянутий матеріал перевірки ЖЕУ №1898 від 24.02.2014р. із висновку якого встановлено,що позивачка 24.02.2014р. звернулася до Артемівського МВ УМВС У в Донецькій області із заявою про те, що відповідач [PERSON] не пускає її до будинку де вона зареєстрована з 20.02.2014р. і з цього ж дня забрав її ключі від будинку. У вказаному висновку також вказано, що із матеріалу ЖЕУ № 1805 від 21.02.2014 р. за заявою [PERSON] відомо,що її невістка [PERSON] самовільно зайшла до неї додому,а саме в належний їй житловий будинок [ADDRESS].,що свідчить про те,що відповідачі чинять перешкоди для проживання у вказаному будинку позивачці. При цьому відповідачі не заперечували того факту, що в будинку на дверях та на хвіртці встановлені нові замки та їх представник наполягав у суді, що позивачка мала б забрати належні їй речі і проживати у батьків, де вона має частку житла у власності. Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користуватися ним інакше як з підстав і у порядку, передбачених законодавством. Оскільки наявність частки житла у іншому житловому приміщенні у позивачки не передбачена у законі як підстава для позбавлення її користування житловим приміщенням ,в яке вона вселилася як член сім"ї наймача ,то суд приходить до висновку що заявлені позивачкою вимоги щодо вселення є обґрунтованими та їх слід задовольнити. Що стосується вимоги позивачки про зобов'язання надати позивачці ключі від всіх замків,яка висунута до обох відповідачів,то суд вважає,що цю вимогу слід задовольнити частково, зобов'язавши саме власницю житлового будинку - [PERSON] надати позивачці ключі,оскільки [PERSON] на даний момент не є власником будинку. Враховуючи докази, оцінку яким суд дав вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Питання щодо судових витрат суд вирішує

Outcome: partial