Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] , через свого представника - адвоката Ярошевського О.Т., звернувся до суду із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказував, що він протягом періоду з 1971 р. по 2001 р. працював у відповідача на різних посадах, зокрема, помічником машиніста екскаватора, машиністом екскаватора, черговим слюсарем, що підтверджується трудовою книжкою. 18.01.2001 року його було звільнено у зв`язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України. Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 19.06.1998 р. було встановлено вплив на організм шкідливого фактору - пилу. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень 2 стадії. Причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих факторів. 25.06.1998 року позивачу було вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 45%, та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується висновком ВТЕК. Надалі, при повторних переоглядах, у 2000-2005 роках позивачу остаточно було визначено ступінь втрати професійної працездатності 45%, та встановлена третя група інвалідності безстроково, згідно довідки МСЕК від 12.07.2005 р. У зв`язку з отриманим професійним захворюванням було порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Позивач не може вести повноцінне та активне життя, відчуває фізичні страждання: приступоподібний кашель з виділенням слизового харкотиння, приступи задухи, біль у грудях, парестезії та слабкість. Все це також викликає психологічний дискомфорт, порушення сну та душевної рівноваги, переживання про те, що стан здоров`я вже ніколи не покращиться. У зв`язку з викладеним позивач просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 250 000 грн. Ухвалою судді від 04.06.2021 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 30.06.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ПрАТ «ПІВНГЗК» на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, та усунути дані фактори неможливо з об`єктивних причин. При цьому тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Крім того, за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Також зазначив, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним, посилаючись при цьому на судову практику у такій категорії спорів. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працював в період часу: з 18.10.1971 по 09.06.1976, з 10.10.1977 по 25.02.1981, з 28.06.1982 по 23.02.1986, з 06.02.1992 по 07.04.1993, з 09.04.1996 по 18.01.2001 роки на підприємстві відповідача на різних посадах, зокрема, помічником машиніста екскаватора, машиністом екскаватора, черговим слюсарем, що підтверджується трудовою книжкою. 18.01.2001 року його було звільнено у зв`язку із виходом на пенсію згідно ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копіює трудової книжки та не оспорюється сторонами (а.с. 8-12). Первинним оглядом ВТЕК 25.06.1998 року у позивача виявлено професійне захворювання ХОЗЛ (пиловий бронхіт), визначено 45% втрати працездатності та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 14). При послідуючих переоглядах остаточно висновком МСЕК 12.07.2005 року залишено 450% втрати працездатності - безстроково та залишено 3-тю групу інвалідності (а.с. 15). Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Вищезазначені вимоги чинного на той час законодавства у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до Акта розслідування професійного захворювання від 19.06.1998 року причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах праці шкідливих факторів - пилу, що перевищував допустимі норми у 1,1-1,3 рази, протягом 15 років 1 місяця, таким чином встановлена вина роботодавця у неналежних умовах праці. Із досліджених судом довідок та виписок з історії хвороби [PERSON] має професійне захворювання: хронічне обструктивне захворювання легень 2 стадії (обструктивний бронхіт, емфізема легень 2 ст.), у зв`язку з чим має підтверджені скарги на задишку при незначному фізичному навантаженні, приступоподібний кашель, біль у грудях, головний біль, загальну слабкість, періодичне запаморочення, парестезії у кінцівках. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку нести відповідальність за шкідливі умови праці у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 45% починаючи з 25.06.1998 року. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 15 років 01 місяця у шкідливих умовах виробничого середовища, йому безстроково було встановлено 45 % втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Однак, позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 250 000 грн не надав достатнього обґрунтування такого великого розміру шкоди. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 90 000 грн. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial