Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-02 00:00:00

У січні 2017 р. позивач звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 04 грудня 2007 року між та ТОВ "Український промисловий банк" та позивачкою був укладений Кредитний договір № 99/КВ-07, відповідно до якого їй було надано кредит в розмірі 210000,00 доларів США 00 центів на споживчі цілі - придбання офісного приміщення. У 2010 році ТОВ "Український промисловий банк" передав свої активи та кредитні зобов'язання ПАТ "Дельта Банк" й позивач продовжила виконувати свої зобов'язання за кредитним договором перед ПАТ "Дельта Банк". 10 листопада 2015 року позивачка звернулася до ПАТ "Дельта Банк" з проханням розрахувати їй суму для повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Такий розрахунок працівниками банку був наданий і позивачка в той же день внесла вказану їй суму в рахунок повного погашення кредиту. Довідку про повне виконання кредитних зобов'язань в той день працівники банку відмовилися видати й запропонували їй підійти пізніше. У січні 2016 року позивачка звернулась до банку з бажанням отримати вказану довідку для подальшого зняття усіх заборон з нерухомого майна, що виступало забезпеченням по кредиту, але у відділенні ПАТ "Дельта банк" їй було в цьому відмовлено з підстав недоплати нею 102,37 долари США кредитної заборгованості та суми комісії у розмірі 7 560,21 грн. Вказані кошти вона в той же день сплатила. Через декілька днів їй знову зателефонували з банку й повідомили, що в неї недоплата у розмірі 1 долара США, який вона теж сплатила 18 січня 2016 року. Проте довідку про виконання кредитних зобов'язань по сьогодні банк так й не видав, натомість позивачка отримала від ПАТ "Дельта банк" листа в якому їй було повідомлено, що в неї ще є заборгованість по кредиту у розмірі 128310,06 грн. Тому позивач просить суд визнати недійсним п. 1.7. Кредитного договору № 99/КВ-07 від 04.12.2007 року, укладеного між нею та ТОВ "Український промисловий банк", у зв'язку з чим вимогу правонаступника ТОВ "УПБ" - ПАТ "Дельта банк" про стягнення комісії, штрафу та пені неправомірною, визнати її зобов'язання за кредитним договором № 99/КВ-07 від 04.12.2007 р. виконаними повністю та зобов'язати ПАТ «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. видати Довідку про дозвіл на зняття усіх заборон з предмета іпотеки за Іпотечним договором № 99/Zkbin-07 від 04.12.2007 р. у зв'язку з виконанням основного зобов'язання у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі й наполягав на їх задоволенні з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Ухвалою суду від 28.12.2017 р. до участі у справі був залучений в якості третьої сторони без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON], який повідомлений належним чином й про причини своєї неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення сторін і вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Так судом встановлено та не заперечується сторонами, що 04.12.2007 р. між позивачем [PERSON] та ТОВ "Український промисловий банк" було укладено Кредитний договір № 99/КВ-07. У відповідності до Розділу 1 Кредитного договору, позивачу було надано кредит у розмірі 210000 дол. США 00 центів на споживчі цілі (придбання офісного приміщення (п. 1.4. кредитного договору), дата повернення кредиту - 01.12.2017 р., у відповідності до п. 1.5. процентна ставка за користування кредитом - 10,5% річних. При цьому, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором та у відповідності до п. 3.1. цього договору між ТОВ "Український промисловий банк" та позивачем був укладений Іпотечний договір №99/Zkbin-07 від 04.12.2007 р., згідно до п. 3.2 якого, того ж дня був укладений Договір поруки № 99/Zпор-07. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до п. 1.11. кредитного договору позичальник був зобов'язаний сплачувати платежі за цим Договором у розмірі, порядку та строки, встановлені цим Договором та Графіком платежів, який є невід'ємною частиною цього Договору. Графік платежів за Договором (викладений у додатку № 1 до Кредитного договору № 99/КВ-07 від 04.12.2007 р.) був розроблений лише з січня 2008 р. по грудень 2009 р., при чому банком прописано, що витрати за кредитом (подорожчання кредиту) в наступні роки розраховуються аналогічно першим двом рокам і будуть складати щорічно не більше, ніж за другий рік кредитування (що не відповідає дійсності). У відповідності до ст. 512-519 ЦК України, ст. 92, 95 ЗУ "Про банки та банківську діяльність, Постанови правління НБУ № 369 "Про затвердження Положення про застосування НБУ заходів впливу за порушення банківського законодавства", 30.06.2010 р. між ТОВ "Укрпромбанк", АТ "Дельта Банк" та НБУ було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Укрпромбанку" на користь АТ "Дельта Банку". У зв'язку з чим надалі позивач виконувала свої обов'язки за кредитом перед ПАТ "Дельта банк" та здійснювала всі платежі через відділення ПАТ "Дельта банк". Як з'ясовано судом, 10.11.2015 р. у відповідності до п.п. 4.4.2 та 4.4. Кредитного договору позивач звернулась до відділення ПАТ "Дельта банк" з проханням розрахувати їй суму для повного дострокового погашення заборгованості за кредитом й співробітниками банку їй було озвучено суму у розмірі 7498,12 дол. США. Того ж дня позивачка внесла 170619,28 грн. у касу Київського відділення № 2 АТ "Дельта Банк" для подальшої конвертації цієї суми у долари США, що підтверджується квитанцією та меморіальним ордером № 64715640 від 10.11.2015 р. При цьому, у січні 2016 р. позивач звернулась до банку з бажанням отримати довідку про повне погашення кредитної заборгованості для подальшого зняття усіх заборон з нерухомого майна, але у відділенні ПАТ "Дельта банк" їй було в цьому відмовлено з підстав недоплати нею 102,37 долари США кредитної заборгованості та суми комісії у розмірі 7560,21 грн., які вона сплатила 15.01.2016 р. 18.01.2016 р. позивач сплатила ще 1 долар США, в рахунок залишку заборгованості по кредиту. Згодом, 04.02.2016 р., позивач отримала лист № 05-3230984 в якому відповідачем їй було повідомлено, що в неї наявна заборгованість по кредиту в розмірі 128310,06 грн., яка складається з: 66960,17 грн. - комісії; 33908,69 грн. - штрафних санкцій; 27441,20 грн. - пені (нараховані за період 02.02.2015 р. по 01.02.2016 р.). Зі слів представника позивача й наявних в матеріалах справи доказів убачається, що з боку відповідача вже не в перше виставляються безпідставні вимоги до позивачки, зокрема 22.04.2014 р. на ім'я позивача надійшла досудова вимога про погашення кредитної заборгованості № 31.4-08/3992/14 на підставі якої банк вимагав погашення заборгованості, але в той же час довідкою від 16.04.2014 р. підтверджував, що прострочена заборгованість по тілу кредиту складає 0 дол. США, по відсотках - 0 дол. США, комісії - 45,48 грн. Враховуючи безпідставну вимогу, згодом ПАТ "Дельта банк" просив суд залишити позов без розгляду, свідченням чого є ухвала суду Оболонського р/с м. Києва від 01.07.2014 р. Як вбачається з позову, позивач звернулась до суду із даним позовом, оскільки не погоджується з діями банку, вважаючи, що всі вимоги кредитного договору вона виконала достроково, належним чином та повністю, але була введена в оману відповідачем незаконними умовами договору. Свої доводи мотивує тим, що на її думку п. 1.7. Кредитного договору є не правомірним та несправедливими у розумінні ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», адже згідно п. 1.7. кредитного договору позивачка вимушена була сплачувати комісію за управління кредитом в розмірі 0,15 % відсотків річних від суми кредиту, визначеної у п. 1.1 кредитного договору. Суд погоджується з такими доводами позивача та зазначає наступне. Так, п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст. 215, 1048-1052, 1054-1055), ст. 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». У відповідності до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно до п. 3.6 Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168, банкам заборонено встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Дані правила були затверджені постановою правління НБУ 10.05.2007 р. та набирали чинності через 10 днів після державної реєстрації в МЮУ, що відбулось 25.05.2007 р., тобто на момент підписання кредитного договору між позивачем та відповідачем 04.12.2007 р., вказані правила були відомі відповідачу. Як вбачається з рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011, положення п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991 р., з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. У відповідності до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 12.09.2012 р. № 6-80цс12, за положенням ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Так суд погоджується з позивачем, що комісія за управління кредитом не є послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» (п. 17 ст. 1 закону), оскільки вона не стосується надання (передачі) позивачу (споживачеві) визначеного договором матеріального блага (кредиту, коштів), а стосується дій, які банк здійснює на власну користь. Фактично банк не надає у даному випадку споживачу (позивачу) послуги, а виконує дії з контролю за погашенням кредиту, що необхідні для господарської діяльності саме банку. Як встановлено матеріалами справи, додатком № 1 до Кредитного договору в п. 1.4. позивачу надано інформацію, що вартість розрахунково-касового обслуговування, валютно-обмінних операцій, інших банківських послуг сплачується у разі надання цих послуг виходячи з чинних на момент надання послуг розрахунково-касового обслуговування та/або валютно-обмінних операцій тарифів банку, тобто сплачуються позичальником окремо за кожну здійснену операцію та надану банком послугу. При цьому в кредитному договорі, та в додатку № 1 до кредитного договору від 04.12.2007 р., відсутні роз'яснення щодо того, за що стягувалась комісія відповідно до п. 1.7. кредитного договору. За таких обставин, суд погоджується з представником позивача та позивачем, що остання фактично вимушена була сплачувати за послуги, що супроводжували кредит, а така умова договору не відповідає вимогам справедливості та суперечить частині першій ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (яка діяла на момент укладення договору). Крім того суд звертає увагу, що чинне законодавство України не пов'язує визнання несправедливими умови договору з обізнаністю споживача. Так, у відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Тобто, в силу ст. 215 ЦК України, недійсний (нікчемний) правочин не створює юридичних наслідків, а тому відсутні підстави для стягнення комісії за управління кредитом. Така ж правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 16.11.2016 р. у справі № 6-1746цс16. Виходячи із вищевказаного, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги позивача про недійсність п. 1.7 Кредитного договору, а відтак вважає, що вимога банку щодо стягнення з позивача комісії у розмірі 66960,17 грн. відповідно є теж неправомірною. Крім того, суд звертає увагу, що з 02.02.2015 р. по 01.02.2016 р. відповідач - ПАТ "Дельта банк" не звертався до позивача з вимогами погашення пені та штрафу, які відповідно до п. 4.2.2. та п. 4.3.6. кредитного договору, ст. 534 ЦК України, мали бути погашені першочергово. Крім того, у відповідності до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік, з урахуванням правового висновку ВСУ у справі № 6-1138цс15, суд приходить до висновку, що відповідач прострочив строки звернення до суду щодо стягнення неустойки. Зважаючи на те, що позивач звертається до суду з проханням визнати вимоги банку щодо стягнення комісії та неустойку (штрафних санкцій, пені) неправомірними, беручи до уваги, що суд визнав такі вимоги обґрунтованими й такими, що знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, суд також приходить до висновку, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги щодо визнання кредитного договору виконаним повністю теж підлягають до задоволення. Щодо обставин зазначених представником відповідача [PERSON] в запереченні на позов від 23.03.2017 р. суд виходить з наступного. Так, у своєму запереченні на позов відповідач посилається на норми ст.ст. 626-629 ЦК України, щодо вільності сторін в укладенні договору, виборі контрагента визначені умов договору з урахуванням вимог ЦК України, актів цивільного законодавства. Однак, з цього приводу варто зауважити, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. В той час у п. 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Так, відповідно до згадуваного вище п. 3.6. «Правил надання банками споживачу інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 набирали чинності 25.05.2007 р., тобто на момент підписання кредитного договору між позивачем та відповідачем 04.12.2007 р. вказані правила були доведені НБУ відповідачу, але відповідач всупереч правилам НБУ встановив у договорі неправомірні вже на той час зобов'язання, при тому напевне знаючи про їх неправомірність. Суд додатково наголошує, що відповідно до п. 1.1. вказаних Правил, вони були розроблені відповідно до п. 4 ст. 7 Закону України «Про національний банк України», ст. 47, 49 та 56 ЗУ «Про банки та банківську діяльність», ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів, запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Як з'ясовано судом, в той час ні у кредитному договорі, ні у додатках до нього, відсутні роз'яснення банку за що саме стягується комісія за управління кредитом, при цьому чітко вказується, що позивач окремо сплачує банку вартість розрахунково-касового обслуговування, валютообмінних операцій, та інших банківських послуг відповідно до чинних тарифів банку (п. 1.4. Додатку 1 до Договору). З цього випливає, що комісія банку за управління кредитом стягувалась неправомірно, й більше того, банком навіть не роз'яснювалось за що саме стягувались кошти з позивача, а це в розумінні поняття дійсності правочину, не відповідає таким критеріям й має бути визнаний недійсним. Далі відповідач у своєму запереченні зазначає, що позивач не зверталась до нього за роз'ясненням кредитного договору, чи окремих його пунктів. Однак це твердження спростовується матеріалами справи, а зокрема заявою від 02.06.2014 р. та 18.09.2014 р. (а.с. 22), відповідно до яких вбачається, що позивач вже не в перше звертається до банку з питанням щодо роз'яснення їй правомірності нарахування щомісячної комісії. В матеріалах справи містяться відповіді з банку на заяви відповідача, й хоча вони без роз'яснень по суті заяви, але вони повністю спростовують твердження банку, що позивачка не зверталась до них за роз'ясненнями щодо нарахування оспорюваної комісії. Також відповідач зазначає, що позивач не скористалась правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, оскільки у п. 1 ч. 7 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» вказано, що право відкликання згоди не застосовується щодо споживчих кредитів, забезпечених іпотекою. Так, метою кредитування згідно з Кредитним договором, що укладено між позивачем та відповідачем, було придбання нерухомості: офісного приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом укладення Договору купівлі-продажу офісних приміщень, з подальшою передачею в іпотеку вказаного майна, що повністю нівелює позицію відповідача в цій частині. Таким чином провівши судовий розгляд з наданням сторонам однакових прав й можливостей у поданні доказів, вивчивши матеріали справи та позиції сторін, суд приходить до висновку, що позивач обрала правильний спосіб захисту своїх прав, а вказані в позові обставини знайшли свої підтвердження матеріалами справи й суд розцінює їх як такі що порушують права позивача, які відповідно потребують судового захисту, а відтак заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Одночасно із задоволенням позовних вимог щодо визнання кредитного договору в частині недійсним, вимоги відповідача неправомірними й кредитні зобов'язання з боку позивача виконаними, беручи до уваги позицію відповідача по відношенню до позивача, задля унеможливлення порушень прав позивачки на стадії виконання даного рішення, суд вважає за доцільне та задовольнити позовні вимоги в частині зобов'язання ПАТ «Дельта банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. видати для відповідного Державного реєстратора, Довідку про дозвіл на зняття усіх заборон з предмета іпотеки за Іпотечним договором №99/Zkbin-07, що посвідчений 04 грудня 2007 року приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Семенюк Т.В., відповідно до якого, було передано в іпотеку нерухоме майно - офісне приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з виконанням основного зобов'язання у повному обсязі. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, суд одночасно вирішує питання про стягнення з відповідача в рахунок держави судовий збір за розгляд даної справи на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі ст. 16, 203, ст. 215, 256, ст. 328, ст. 378 ЦК України, ст. 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265, 280-282, 354 ЦПК України, суд -

Outcome: approved