Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом, в якому просить визнати за нею, як за спадкоємцем за заповітом після смерті29. [INFO] [PERSON] , право приватної власності на житловий будинок літ. "А", загальною площею 57,3 кв.м., житловою площею 33,1 кв.м., з відповідними господарськими будівлями та спорудами: навіс літ. "а", сарай літ. "Б", колодязь літ. "К", огорожа 1-3, розташованого по [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Сторони по справі є спадкоємцями першої черги за законом та за заповітом на майно померлої. Спадщину після її смерті прийняла [PERSON] відповідно ст.1269 ЦК України, звернувшись у встановлений термін з заявою до нотаріальної контори. Відповідачка у встановлений законом термін від спадщини відмовилась на її користь та свою відмову не відізвала. Частину спадкового майна позивач оформила, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі за № 470 від 18.05.2019р. Однак належним чином оформитись в правах спадкоємця на житловий будинок вона не має можливості (постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії №193/02-31 від 04.06.2019р.), в зв`язку з тим, що спадкодавець при житті не оформила права власності на будинок в якому прожила усе життя. Даний позов надійшов до суду 05.07.2019 року. Ухвалою від 23.07.2019 року після отримання відповіді на запит щодо реєстрації місця проживання відповідача, відкрито загальне позовне провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою від 01.10.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 06.11.2019 року явку позивача в судове засідання визнано обов`язковою. Позивач [PERSON] , через електронну пошту суду надала заяву про підтримання позовних вимог, додавши копію паспорту громадянина Російської Федерації, справу просила слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] також через електронну адресу суду, разом з копією паспорта громадянина Російської Федерації, надала заяву про визнання позовних вимог, справу просила слухати у її відсутність. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі забрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За правилом ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.3). Відповідно до довідки П`ятківської сільської ради №471 від 16.05.2019 року (а.с.5), спадкоємцями на майно померлої [PERSON] є дочка [PERSON] та дочка [PERSON] . Родинні відносини між сторонами та померлою [PERSON] підтверджені копіями свідоцтв про укладення шлюбу (а.с.10, 11, 12) та копією паспортів (а.с.14, 15). Крім того, позивач - [PERSON] та відповідач - [PERSON] є спадкоємцями на майно померлої за заповітом, посвідченим 08.08.2000 року приватним нотаріусом Бершадського районного нотаріального округу (а.с.4) З довідки П`ятківської сільської ради № 111 від 08.08.2008 року вбачається, що спадкове майно прийняла [PERSON] , а [PERSON] згідно з копією нотаріально посвідченої заяви від 27.08.2008 року, від прийняття спадщини відмовилась на користь [PERSON] . На частину спадкового майна позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 18.05.2019 року (а.с.9). Маючи намір належним чином оформити своє спадкові права на іншу частину спадщини, а саме: житловий будинок, [PERSON] звернулась до нотаріуса з відповідною заявою, проте постановою нотаріуса від 04.06.2019 року № 193/02-31 (а.с.7) позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, оскільки спадкоємець не надав правовстановлюючий документ на спадкове майно. Згідно копії технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] (а.с.18-23) вбачається, що право власності на даний будинок не оформлене. При цьому, згідно даних погосподарського обліку, відображеного у довідці П`ятківської сільської ради №493 від 30.05.2019 року (а.с.22), даний житловий будинок відносився до категорії колгоспних дворів та до складу даного двору станом на 15.04.1991 року, входила лише [PERSON] . На письмові запити щодо отримання відомостей про виділення даної земельної ділянки в органах влади, надійшли відповіді про відсутність даної інформації. Згідно з вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року №11215, визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено саме на сільські ради. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів (далі - Вказівки), затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Відповідно до статті 120 ЦК УРСР в редакції 1963 року колгоспний двір визначався, як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких були членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. При цьому за змістом частини другої статті 123 ЦК УРСР розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в пункті 6 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Аналіз вищевказаних норм в сукупності із зібраними доказами вказує на те, що оскільки станом на 15.04.1991 року [PERSON] була єдиним членом колгоспного двору, розташованого по [ADDRESS] , а тому відповідно була його єдиним власником, однак за життя не оформила документально своє право власності, яке було викликане змінами в законодавстві. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п.3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений ст. 392 ЦК України. Так, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Ч. 1 ст. 1273 цього ж кодексу визначає, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Стаття 1 Першого протоколу до конвенції закріплює захист власності і встановлює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з усталеною практикою Європейського Суду з прав людини Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або ілюзорних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32). «Законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia). Отже, враховуючи принцип автономного тлумачення понять, застосовний в практиці Європейського суду, отримане (хоча і не оформлений належним чином) спадкове майно охоплюється поняттям «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виникнення права власності на житловий будинок не залежить від державної реєстрації цього права. Державна реєстрація лише підтверджує (закріплює) право власності на нерухоме майно. Відповідно до п. 3.2 розділу 3 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держбуду України 24.05.2001 р. № 127, не належать до самочинного будівництва, зокрема, індивідуальні (садибні) житлові будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Дослідивши матеріали справи судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб та оскільки спадкоємець [PERSON] позбавлена можливості, іншим (крім судового) шляхом захистити свої спадкові права, у зв`язку з тим, що за життя спадкодавиця [PERSON] не зареєструвала належне їй право власності тому, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно - житловий будинок та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту на підставі ст. 16 ЦК України, в зв`язку з чим задовольняє позов в частині визнання права власності на житловий будинок. Вимоги щодо стягнення судових витрат позивачем не пред`являлись. На підставі ст.ст. 392, 1216, 1217, 1223, 1258, 1261-1265, ЦК України,

Outcome: approved