Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У листопаді 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з квартири. [ADDRESS] Вимоги мотивувала тим, що власницею вказаної квартири стала на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 17 липня 2014 року, укладеного між [PERSON] та нею, є особою похилого віку та має бажання проживати з указаній квартирі, однак не може користуватись нею за призначенням через проживання у квартирі відповідачів. Зважаючи на те, що відповідачі не є членами її сім"ї, просила виселити їх в порядку усунення перешкод у користуванні власністю. Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 03 лютого 2016 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити судове рішення про задоволення її позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права. Стверджувала, що судом першої інстанції було порушено приписи ст. 360-7 ЦПК України, оскільки не було взято до уваги висновок Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року, висловлений у справі № 6-158цс14, відповідно до якого, право члена сім"ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності в особи, членами сім"ї якого вони є, з припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім"ї. [PERSON] посилалась на те, що відповідачі не є членами її сім"ї, тому підлягають виселенню. Мотивація суду про зміну позивачем підстави позову з положень ст. 319, 391 ЦК України на положення ст. 116 ЖК України не ґрунтується на матеріалах справи, оскільки жодного письмового звернення з цього питання позивачем подано не було, відповідно допущене порушення процесуального закону вплинуло на законність постановленого судового рішення. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Ухваливши рішення, яким було відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про виселення відповідачів, суд першої інстанції виходив з положень ст. 157 ЖК України, якими регламентовано, що члени сім"ї власника жилого будинку можуть бути виселені лише у випадках, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК України, проте доказів на підтвердження наявності підстав для виселення відповідачів за наведеною нормою закону позивачем представлено суду не було. З позовної заяви [PERSON] вбачається, що її позовна вимога про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом виселення відповідачів, які не є членами її сім"ї, ґрунтувалась на положеннях ст. 319, 321, 391 ЦК України, якими визначено зміст права власності та захист від порушень, не пов"язаних із позбавленням володіння (а.с.5). З огляду на підстави позову [PERSON], наведений вище висновок суду суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства, за визначенням якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вказаним принципом особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.11 ЦПК України). Судом першої інстанції було помилково застосовано до спірних правовідносин положення ст. 157 ЖК України, оскільки вони регулюють питання виселення членів сім"ї власника жилого будинку, в той час, коли позивачем було зазначено інші правові підстави заявленого позову. Посилання суду першої інстанції на те, що в судовому засіданні представником позивача було додатково доповнено позовні вимоги про виселення з підстави самоправного зайняття жилого приміщення згідно ст. 116 ЖК України , не узгоджуються з положеннями ч.2 ст.31 ЦПК України, якими передбачено, що зміна предмету або підстави позову має відбуватись лише шляхом подання письмової заяви. З огляду на вказані порушення, судом було розглянуто спір з підстав, які не заявлялись позивачем, відтак постановлене судове рішення не можна визнати законним та обґрунтованим відповідно до приписів ст. 213 ЦПК України. Відповідно до тих матеріалів, що маються у справі, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] яка була подарована останній її сином [PERSON]відповідно до договору дарування квартири від 17.07.2014 року (а.с. 7-8). Станом на час розгляду справи в суді, у спірній квартирі проживали син позивача - третя особа [PERSON]; його колишня дружина [PERSON], їх спільні повнолітні діти [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], що підтверджено матеріалами справи та визнано учасниками судового розгляду (а.с.46-48). За даними домової книги було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали у спірній квартирі раніше, ніж були зареєстровані в ній, у вересні 1995 року, з народження в ній проживали їх діти [PERSON] та [PERSON] У 2001 році зазначену квартиру було подаровано [PERSON] його батьками, яким вона належала на праві власності. На підставі договору дарування квартири від 17.07.2014 року останнім було відчужено зазначене нерухоме майно на користь [PERSON], за зверненням якої 22.07.2014 року відповідачів було знято з реєстрації (а.с. 9-11). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 11 березня 1996 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 46), проте колишнє подружжя продовжувало проживати у спірній квартирі. В засіданні апеляційного суду крім зазначеного, було встановлено, що позивач ніколи не проживала однією сім"єю з відповідачами, оскільки проживала окремо в іншій квартирі з чоловіком, а після його смерті - разом з дочкою у її квартирі. Положеннями частини першої статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Такого правового висновку щодо застосування наведених норм права дійшов Верховний Суд України 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, та за правилом ст. 360-7 ЦПК України, він має враховуватись загальними судами при застосуванні таких норм права. Зважаючи на те, що [PERSON] вселилась у спірну квартиру як член сім"ї [PERSON], на вказаних підставах в ній проживали їх спільні діти, в подальшому, після прийняття цього нерухомого майна [PERSON] у дар, зазначені особи продовжували проживати на правах членів сім"ї власника квартири, однак з припиненням права власності [PERSON] на неї втрачається й право користування указаним жилим приміщенням у членів його сім'ї, в тому числі бувших. За таких обставин, на підставі приписів ст. 319, 321, 391 ЦК України, позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення зі спірної квартири [PERSON], [PERSON], [PERSON] без надання іншого житлового приміщення підлягають задоволенню. В порядку розподілу судових витрат за ч.1 ст. 88 ЦПК України , на користь позивача з кожного з відповідачів підлягають стягненню судові витрати по 364 грн 60 коп.

Outcome: approved