Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], з участю третіх осіб: Третьої Львівської Державної нотаріальної контори, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Урумової Жанни Михайлівни, Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Вишинської О.М., з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить встановити факт родинних відносин між [PERSON] (що помер [INFO].) та [PERSON] (що народилася [INFO]), а саме, що [PERSON] є внучкою брата [PERSON]. Також просить визнати недійсним договір довічного утримання (догляду) укладений між [PERSON] та [PERSON], 16.09.2014 р. посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Урумовою Ж.М. та зареєстрований у реєстрі за №3105, скасувати рішення державного реєстратора речових прав на нерухоме майно приватного нотаріуса ЛМНО Урумової Ж.М. про державну реєстрацію прав та їх обстежень індексний номер 15836814 від 16.09.2014 р.; визнати недійсним заповіт складений 10.12.2013 р. [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М. та зареєстрований в реєстрі за №1605. В обґрунтування первісних позовних вимог покликається на те, що [PERSON] є спадкоємцем за законом п'ятої черги [PERSON], який помер [INFO]., так як її дід є рідним братом покійного. Після його смерті [PERSON] звернулася у Третю державну нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після смерті, оскільки має намір прийняти після нього спадщину. Однак, після смерті [PERSON] їй стало відомо, що за два дні до смерті, а саме 16.09.2014 р. [PERSON] уклав з відповідачем [PERSON] договір довічного утримання (догляду), на підставі якого відповідач тепер є власником спадкового майна - квартири [ADDRESS]. Вважає, що такий договір повинен бути визнаний недійсним, оскільки із самого договору від 16.09.2014 р. вбачається, що він не підписаний особисто [PERSON], а у зв'язку із трепетом верхніх кінцівок за його дорученням - [PERSON]. Тобто, вже з самого договору безпосередньо доводитись поганий стан здоров'я покійного [PERSON] на час підписання договору. Крім цього, [PERSON] покликається на те, що через два дні після підписання оспорюваного договору [PERSON] помер, що також свідчить про критичний стан його здоров'я у момент підписання договору довічного утримання. Крім того, стверджує, що із медичної документації, яка здобута [PERSON] в результаті звернення до Галицького РВ ЛМУ МВС України у Львівській області, прослідковується поганий стан здоров'я [PERSON], який на її думку позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Згідно листа Комунальної 4-ї міської клінічної лікарні м.Львова від 24.11.2014 р. №1192 вбачається, що 18.11.2013 р. оглядом терапевта констатовано порушення мови та пам'яті; 25.02.2014 р. лікарем терапевтом діагностовано дисциркуляторну енцифалопатію ІІ-ІІІ ступеня, динамічне порушення мозкового кровообігу, порушення мови та пам'яті. Такий стан [PERSON] зберігається впродовж всього часу його лікування, а вже 07.09.2014 р. (за 7 днів до укладення договору) зафіксовано кровотечу з ротової порожнини, а 08.09.2014 р. (за 6 днів до укладення договору) при огляді терапевта констатовано дуже високий ступінь ризику. Позивач стверджє, що покійний не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при укладенні спірного договору. Оскільки сам Договір довічного утримання є недійсним тому, відповідно повинно підлягати скасуванню і вищезгадане рішення про реєстрацію права власності як таке, що вчинене без належної правової підстави. В інакшому випадку саме лише визнання недійсним Договору довічного утримання не призведе до повного захисту моїх охоронюваних законом прав та інтересів. Крім цього, [PERSON] вказує на те, що їй в Третій Львівській нотаріальній конторі стало відомо про те, що померлий [PERSON] на випадок своєї смерті залишив заповіт. Спадкоємцем в даному заповіті визначено [PERSON], [INFO]. Даний заповіт було складено [PERSON] 10.12.2013 р. та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вишинською О. М. Проте, позивач вважає, що на момент укладення заповіту Лев Федорович не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки хворів. Відтак, вважає, що такий заповіт, складений [PERSON] 10.12.2013 р., повинен підлягати визнанню недійним в судовому порядку. Окрім того, в позивачки відсутні копії документів, які б прямо вказували на те, що дід позивачки [PERSON] є рідним братом померлого, оскільки відсутнє свідоцтво про народження [PERSON]. Проте, той факт, що дані особи мали спільних батьків та є рідними братами, і як наслідок той факт, що позивачка є родичкою [PERSON] вбачається із інших доказів. Так, в архіві Національного банку України знаходиться автобіографія [PERSON] (1908 р.н.). В даній автобіографії [PERSON] зокрема вказує, що він має трьох дітей від першого шлюбу: син - [PERSON] (1933 р.н.), що навчається в Львівському політехнічному інституті; донька - [PERSON]; син - [PERSON] (1937 р.н.). Також, в архіві Національного університету "Львівська політехніка" знаходиться автобіографія [PERSON]. В якій зокрема вказана наступна інформація, - "Батько, [PERSON], працює керуючим обласної контори госбанка. Мати, [PERSON], домохазяйка. Брат, [PERSON], і сестра [PERSON], навчаються в середній школі". З копії актового запису про народження №222, виданого Зміївським районним бюро ЗАГС (м. Зміїв Харківської області) 27.09.1937 р. вбачається, що батьки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Також, з копії довідки Ф-1, наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області, вбачається інформація, що батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON]. Отже, покликаючись на це стверджує, що [PERSON] та [PERSON] були синами [PERSON] та [PERSON] та відповідно рідними братами. Окрім іншого встановлення даного факту родинних відносин необхідно [PERSON] для спадкування майна, що залишилося після смерті [PERSON]. Таким чином, враховуючи вищенаведене, просить позов задоволити. Одночасно із розглядом первісного позову, 25.03.2015 р. [PERSON], [PERSON] подано зустрічний позов до [PERSON]./Том 1 а.с.80-81/, в якому вони просять усунути [PERSON] від права на спадкування за законом прав та обов'язків [PERSON] В обґрунтування зустрічного позову покликаються на те, що 10.12.2013 року [PERSON] написав заповіт, у якому заповів [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Заповіт зареєстрований приватним нотаріусом Вишинською О. М., яка перевірила дієздатність [PERSON] 16.09.2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір довічного утримання (догляду), відповідно до якого на умовах довічного утримання (догляду) [PERSON] переходила у власність квартира [ADDRESS]. Договір зареєстрований приватним нотаріусом Урумовою Ж. М., яка перевірила дієздатність [PERSON] Також, зустрічний позов мотивують тим, що [PERSON] ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік і тяжку хворобу був у безпорадному стані. Про це свідчать усі, хто був поруч і спілкувався з [PERSON] в останні роки його життя, оскільки ближчих за відповідачку родичів у Львові у [PERSON] не було. Весь час йому допомагав тільки [PERSON] Враховуючи наведене, просили зустрічний позов задоволити, а первісний залишити без задоволення. У судовому засіданні позивач [PERSON] первісний позов підтримала, надала пояснення аналогічні до нього, просила такий задоволити. А щодо зустрічного позову, то проти такого подала письмові заперечення /Том 2 а.с.60-62/ та додатково пояснила, що даний позов є безпідставним, необгрунтованим, жодним чином не відповідає дійсності та поданий особами, які не є належними позивачами. Крім цього, вказує, на те, що 10.12.2013 р. [PERSON] написав заповіт, у якому заповів [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Заповіт зареєстрований приватним нотаріусом Вишинською О.М. Отже, [PERSON] є спадкодавцем за заповітом. Також, посилається на те, що вона є спадкоємцем за законом п'ятої черги, а тому жодним чином не перешкоджає [PERSON] в здійсненні його прав та обов'язків пов'язаних з спадкуванням. Що стосується [PERSON], то [PERSON] стверджує, що дана особа взагалі не є особою в якої виникли чи виникнуть в майбутньому будь-які пов'язані з спадкуванням права та обов'язки, оскільки [PERSON], не є спадкоємцем ні за заповітом ні за законом, тому що, не є родичем померлого. Отже, враховуючи вищенаведене, [PERSON] вважає, що даний позов пред'явлений [PERSON] та [PERSON] про усунення її від спадкування є повністю безпідставним та поданий неналежними позивачами. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні первісний позов підтримав. Просив такий задоволити, а в задовленні зустрічного позову відмовити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісні позовні вимоги заперечив, оскільки вважає їх безпідставними та такими, що не підлягають до задовлення. Просив відмовити у задовленні первісного позову. А щодо зустрічного позову, то такий підтримав, надав пояснення аналогічні до нього, просив такий задоволити. Також пояснив, що позивач [PERSON] ніколи не доглядала за рідною мамою, та не доглядала за [PERSON] за його життя. Останні роки життя [PERSON] потребував постійного догляду, оскільки йому було важко ходити в туалет, то [PERSON] наймав йому доглядальників сторонніх осіб. Позивачка останні 7 років не спілкувалася з померлим [PERSON], допомоги в неї він не просив ніколи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи містяться повідомлення про вручення поштового відправлення. Клопотання про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні щодо первісного позову заперечив, надав письмові заперечення /Том 1 а.с. 62, 102/ та додатково пояснив, що в матеріалах справи відсутні докази про порушення, невизнання або оспорювання права позивача. Також він не вбачає будь-яких підстав для визнання договору довічного утримання та заповіту недійсним. Однак, під час судового розгляду не заперечив проти первинних позовних вимог щодо встановити факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], а саме, що [PERSON] є внучкою брата [PERSON]. Також просив відмовити у задовленні інших вимог первісного позову, задоволивши зустрічний. Третя особа приватний нотаріус ЛМНО Третьої ЛДНО Урумова Ж.М. у судове засідання не з'явилась, однак подала заяву про розгляд справи у відсутності представника даної нотаріальної контора, у зв'язку із великим навантаженням. /Том 1 а.с.41, 100/. Третя особа приватного нотаріуса ЛМНО Вишинська О.М. у судове засідання не з'явилась, проте подала письмові пояснення /Том 2 а.с. 65/, згідно яких при посвідченні заповіту нею належним чином встановлено особу заповідача [PERSON], з'ясовано обсяг його цивільної дієздатності та встановлено волевиявлення та дійсні наміри особи при вчиненні нотаріальної дії відповідно до Глави 4 та Глави 6 Розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. А також при посвідченні заповіту були дотримані всі Глави 3 розділу II. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. [PERSON] особисто з'явився в нотаріальну контору, повністю розумів та усвідомлював підписаного ним заповіту, який був записаний Вишинською О.М. з його слів і за його волею за допомогою технічних засобів, абсолютно керував своїми діями, тобто був повністю дієздатним, а отже в неї не було жодних підстав відмовити у вчиненні даної нотаріальної дій. Позовні вимоги заперечує в повному обсязі. Просила справу розглядати у її відсутності. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є батьком чоловіка [PERSON] Вважає, що [PERSON] висловив свою позицію щодо майна у такий спосіб, оскільки у нього були певні розлади. Він та [PERSON] перестали спілкуватися за рік до його смерті, [PERSON] спілкувалася з ним по телефону. [PERSON] відвідував всі їхні сімейні свята. Також, свідок вказав, що на похороні у [PERSON] не був. Про те, що померлий знаходився у лікарні йому було відомо. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що померлий [PERSON] був її пацієнтом, оскільки була його лікуючим лікарем. Турботу по відношенні до [PERSON] проявляв лише [PERSON], це проявлялося у тому, що він купляв ліки та відвідував хворого. [PERSON] усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] познайомилася у 1998 році, вона дружина її племінника. [PERSON] намагалася налагодити відносини із [PERSON], проте він заперечував. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є працівником єврейського благодійного фонду, доглядала за [PERSON] з грудня 2009 року. [PERSON] постійно відвідував [PERSON] та постійно допомагав. У листопаді 2013 року [PERSON] захворів, вона викликала швидку та подзвонила [PERSON], який матеріально допомагав його лікуванню. Випадково зустрівши на вулиці [PERSON], свідок її повідомила, що [PERSON] перебуває у поганому стані, на що вона відповіла, що обов'язково його відвідає, проте жодного разу так і не відвідала. [PERSON] особисто [PERSON] повідомив, що має намір залишити нерухоме майно [PERSON], оскільки останній найбільше заслуговує. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що соціальний працівник, здійснювала догляд за [PERSON] з 2013 року. [PERSON] постійно відвідував [PERSON] та допомагав йому. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] постійно доглядала за [PERSON], після його смерті [PERSON] займався організаціє похорону. [PERSON] був другом чоловіка [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, допитавши свідків, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, на підтвердження та спростування первісних та зустрічних позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до положень ст.11 ст.60 ЦК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, яка на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER]. /Том 1 а.с. 4/. Як з'ясовано у судовому засіданні [PERSON] просить встановити факт родинних відносин із померлим, оскільки має намір у спадкувати майно, яке залишилося після померлого [PERSON] Так, як вбачається із наданих матеріалів справи, зокрема із свідоцтва про одруження батьків [PERSON] 01.04.1976 р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Винниківської області, про що зроблено актовий запис за №5. /а.с.8/. Згідно свідоцтва про народження батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження, серія [NUMBER]. /а.с.10/. Крім цього, у судовому засіданні встановлено, що у [PERSON] відсутні копії документів, які б прямо вказували на те, що дід позивачки [PERSON] є рідним братом померлого, оскільки відсутнє свідоцтво про народження [PERSON]. Однак, суд приймає до уваги надані позивачем копії документів, у яких прослідковуються родинні відносини між дідом позивача [PERSON] та померлим [PERSON], зокрема із автобіографії [PERSON] (1908 року народження), яка знаходиться в архіві Національного банку України, в якій вказано, що [PERSON], має трьох дітей від першого шлюбу: син - [PERSON] (1933 року народження), що навчається у Львівському політехнічному інституті; донька - [PERSON]; син - [PERSON] (1937 року народження)./Том 1 а.с.74/. Крім цього, в архіві Національного університету "Львівська політехніка" знаходиться автобіографія [PERSON]. В якій зокрема вказана наступна інформація, - "Батько, [PERSON], працює керуючим обласної контори госбанка. Мати, [PERSON], домохазяйка. Брат, [PERSON], і сестра [PERSON], навчаються в середній школі". /Том 1 а.с.75/. З копії актового запису про народження №222, виданого Зміївським районним бюро ЗАГС (м. Зміїв Харківської області) 27.09.1937 р. вбачається, що батьки [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. /Том 1 а.с.76-77/. Також, з копії довідки Ф-1, наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області, вбачається інформація, що батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON]./ Том 1 а.с.78/. Відповідно до п.1 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами. Згідно п.1 ч.1 ст.258 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено, який факт заявник просить встановити та з якою метою. В даному випадку [PERSON] має намір успадкувати майно померлого [PERSON] Відтак, суд приходить до висновку, що наданими по справі доказами стверджується факт родинних відносин між, [PERSON], що помер [INFO]. та [PERSON], що народилася [INFO], оскільки така є внучкою рідного брата померлого. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 16.09.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання. /Том 1 а.с.11/. Згідно п.1 договору [PERSON] передав на умовах довічного утримання (догляду) у власність [PERSON] належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], взамін того, що [PERSON] зобов'язується надати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення, а також надати йому право безоплатного по життєвого проживання у відчужуваній квартирі. /Том 1 а.с.11-12/. Як з'ясовано у судовому засіданні [PERSON] просить визнати такий договір недійсним, оскільки вважає, що померлий [PERSON] на момент укладення такого не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Так, як вбачається із матеріалів справи, а саме із договору довічного утримання від 16.09.2014 р., то такий посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Урумовою Ж.М. Яка у свою чергу відповідно до ЗУ «Про нотаріат» та у зв'язку із посвідченням цього договору накладено заборону на відчуження вказаної в договорі квартири [ADDRESS], яка належить [PERSON] до припинення чи розірвання договору довічного утримання. /Том 1 а.с.13/. Відповідно до ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яка має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно ст.204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом та бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відтак, в процесі розгляду справи, судом не встановлено порушення перелічених вимог, а відтак, підстав для визнання правочину недійсним, немає. Згідно статті 44 Закону України «Про нотаріат», нотаріусом було перевірено цивільну дієздатність та правоздатність [PERSON] та [PERSON], які на момент підписання вищевказаного правочину усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними, а також [PERSON] та [PERSON], були попередньо ознайомлені зі змістом правочину, з яким повністю погодились. Відтак, суд не приймає до уваги покликання позивача та її представника про те, що при укладенні договору довічного утримання від 16.09.2014 року, [PERSON] перебував у поганому стані здоров'я, оскільки це лише припущення [PERSON], та такі, що не підтвердженні жодними належними та допустимими доказами в судовому засіданні. Разом з тим, в судовому засіданні безспірно встановлено, що при підписанні договору довічного утримання від 16.09.2014 року дієздатність сторін, а також належність [PERSON] відчужуваної квартири перевірена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Урумовою Ж.М. і жодними доказами в судовому засіданні ця обставина не спростована. Порядок проведення державної реєстрації прав визначений розділом 4 ЗУ «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно, до вимог якого, первинною має бути заява до державного реєстратора; підставами внесення записів відповідно до ст. 26 цього Закону, до державного реєстру прав є відповідно рішення державного реєстратора або рішення суду, жодного із перелічених документів позивачем не надано. З врахуванням того, що договір, на підставі якого зареєстровано право залишається чинним, підстав для скасування реєстрації права, що виникло на підставі цього договору, як і підстав щодо зобов'язання реєстратора до вчинення дій, - немає. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що на момент вчинення правочину сторонами такого додержано передбачені чинним законодавством вимоги щодо дійсності правочину, а відтак і немає підстав для визнання договору довічного утримання від 16.09.2014 року недійсним. Крім цього, судом встановлено, що 10.12.2013 р. [PERSON], [INFO], на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: всю належну йому квартиру [ADDRESS], заповів [PERSON], [INFO]. Заповіт прочитаний [PERSON] особисто вголос. Цей заповіт складено та підписано в приміщенні нотаріальної контори за адресою: [ADDRESS], в двох примірниках, один з яких залишається на зберіганні в справах нотаріуса приватного нотаріуса ЛМНО Вишинської О.М., а другий примірник видається заповідачу. Даний заповіт зареєстровано в реєстрі за №1605. /Том 1 а.с.86/. Як з'ясовано у судовому засіданні [PERSON] не погоджується із даним заповітом, оскільки вважає, що на момент укладення такого, [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Тому, 01.10.2014 р. звернулася із заявою до Третьої нотаріальної контори ЛМНО про прийняття спадкового майна, як спадкоємець п'ятої черги. /Том 1 а.с.191-262/. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З врахуванням норм ЦК України підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.16 Постанови від 6 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у п.17 Постанови «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» №5 від 12.06.2009р. для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, призначає експертизу, коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи і поданих доказів. Разом із тим за відсутності клопотання про призначення експертизи, суд згідно з частиною четвертою статті 10 ЦПК повинен роз'яснити позивачу його право на заявлення такого клопотання та наслідки невчинення цієї процесуальної дії. Так, як вбачається із висновку судово-психіатричного експерта №719 від 25.09.2015 р. [PERSON], [INFO], що помер [INFO]., на час складання заповіту 10.12.2013 р. та на час укладення Договору довічного утримання (догляду) 16.09.2014 р. будь-якими психічним захворюванням чи розладом психіки не страждав. Міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час складання заповіту від 10.12.2013 р. та Договору довічного утримання (догляду) від 16.09.2014 р. /Том 2 а.с.84-89/. Крім цього, з матеріалів справи, а саме із копій медичної документації встановлено, що [PERSON] жодного разу до лікарів психіатрів не звертався, йому ніколи не надавалась психіатрична допомога, в тому числі під час неодноразових госпіталізацій у медичні установи. А тому, суд критично ставиться до покликання позивача про те, що [PERSON] на момент укладення заповіту та Договору довічного утримання (догляду) не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки такі не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи. Крім цього, відповідно до вимог п.39 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року N 20/5, яка була чинною на час складення оспорюваного заповіту, при посвідченні правочинів нотаріус з'ясовує обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які є учасниками правочинів (стаття 44 Закону України "Про нотаріат"), виходячи з того, що цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Якщо в нотаріуса є підстави вважати, що хтось з учасників правочину страждає на хронічний, стійкий психічний розлад, що істотно впливає на здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, токсичними речовинами тощо, а відомостей про визнання особи недієздатною чи обмежено дієздатною немає, нотаріус відкладає вчинення правочину і з'ясовує, чи є рішення суду про визнання особи недієздатною або обмежено дієздатною, яке набрало законної сили. Якщо таке рішення судом не виносилось, нотаріус повідомляє про своє припущення одну з осіб чи один з органів, указаних у статті 256 Цивільного процесуального кодексу України, які можуть звернутись до суду із заявою про визнання цієї особи недієздатною або обмежено дієздатною. Відтак, враховуючи наведене, а також те, що обставини на які покликається [PERSON] не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, тому суд не може вважати доведеним той факт, що оспорюваний заповіт складено проти волі [PERSON] Разом з тим, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження покликання [PERSON] та [PERSON] щодо усунення [PERSON] від права на спадкування за законом прав та обов'язків [PERSON] Оскільки, як встановлено у судовому засіданні [PERSON] є внучкою рідного брата [PERSON]. А тому, відповідно до ст.1265 ЦК України [PERSON] є спадкоємцем п'ятої черги за законом. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», для постановления рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованихла уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. При вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування позивач повинен довести як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини (ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.04.2015р. та від 29.044.2015р.). Отже, в даному випадку необхідна наявність 4 обставин одночасно: безпорадний стан спадкодавця; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи; можливість спадкоємця надавати таку допомогу; умисне ухилення спадкоємцем від надання допомоги. Судом встановлено, [PERSON] був похилого віку та через тяжку хворобу перебував в безпорадному стані, що підтверджується медичною документацією та листа Комунальної 4-ї міської клінічної лікарні доданими до матеріалів справи та не заперечується [PERSON] Проте, спадкодавець не потребував допомоги саме від [PERSON] Він сам жодного разу не звертався з такими проханнями, а коли [PERSON], з свого боку, пропонувала чимось допомогти, то одразу відмовлявся та говорив, що такої допомоги не потрібно. Ці ж твердження підтвердив і сам представник співпозивачів. Отже, померлий не потребував допомоги [PERSON] Стосовно можливості спадкоємця надавати таку допомогу, то співпозивачі не навели доказів щодо матеріальної та фізичної можливості [PERSON] надавати допомогу. Оскільки, така сама перебувала не в найкращому матеріальному становищі, проте, завжди була готова і намагалася допомогти померлому в міру своїх можливостей, але він відхиляв будь-які пропозиції з боку [PERSON] Також не доведено у судовому засіданні належними доказами умисне ухиляння [PERSON] від надання допомоги померлому [PERSON] Відтак, виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відмову у задовленні зустрічного позову, оскільки такий є безпідставний та необгрунтований. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, у зв'язку із задоволенням позовних вимог частково, на відповідача слід покласти документально підтверджені судові витрати пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved