Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із позовною заявою про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дітей - сина [PERSON] [INFO] та доньки [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грв. щомісячно, до досягнення ними повноліття, та позбавлення його батьківських прав. Посилається на те, що після смерті її племінниці (матері дітей) [PERSON], вона почала доглядати за дітьми та займатися їхнім вихованням. Відповідач ще за життя [PERSON] поїхав у Черкаську область, де проживає вже більше шести років і протягом цього часу не цікавиться дітьми. Вона отримує пенсію у розмірі 949 грв., але цих коштів недостатньо для утримання двох малолітніх дітей. Оскільки вона не перебуває у прямих родинних зв'язках з дітьми, то не в змозі оформити хоч якусь соціальну допомогу на дітей, та звернулася до органу опіки та піклування про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Орган опіки та піклування в особі Лисянської РДА надав згоду на позбавлення батьківських прав відповідача, який проти цього не заперечує. Просить позбавити батьківських прав [PERSON] та стягнути на утримання дітей по 1500 грв. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про час, день та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник органу опіки та піклування позовні вимоги підтримала. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 30.03.2007 р. № "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] [INFO] р. [PERSON] померла, що стверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] Актом обстеження умов проживання від 07.07.2016 р., довідкою Смільчинецької сільської ради та довідкою-характеристикою Смільчинецької сільської ради стверджено, що відповідач проживає разом з своєю співмешканкою [PERSON] та її донькою [PERSON] в найманому житловому будинку. Власного житлового будинку та земельної ділянки [PERSON] не має. Орган опіки та піклування дав висновок про те, що [PERSON] слід позбавити батьківських прав щодо сина [PERSON] та [PERSON], так як батько не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно своїх дітей. Згідно ст.ст. 150, 180 СК України батьки зобов'язані виховувати і утримувати дитину до досягнення повноліття, піклуватися про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України. Позивачка належними та допустимими доказами довела, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання дітей. Відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з'явився і заперечень з приводу позову не надіслав. Наведене дозволяє зробити суду висновок про те, що для захисту прав та інтересів неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] позов слід задовольнити та позбавити [PERSON] батьківських прав відносно них. Це дасть можливість [PERSON], на утриманні якої постійно знаходяться діти, оформити опіку над ними у встановленому законом порядку та отримувати соціальну допомогу на їхнє утримання від держави. Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повнолітнього віку. Статтею 184 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" звернуто увагу суддів на те, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21.04.1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону "Про виконавче провадження", а також у статтях 194 - 197, 274 СК. Зважаючи на вказані вимоги закону аліменти на утримання дитини присуджуються у частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі визначальним при визначенні способу стягнення аліментів є те чи платник аліментів має постійний, стабільний заробіток (дохід) чи навпаки такий його дохід є нерегулярним, мінливим, частина такого виплачується в натурі, тощо. Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорюється, що відповідач на час розгляду справи офіційно не працює та постійного (сталого) доходу не має. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивачки, яка сама виховує двох малолітніх дітей, отримує мінімальну пенсію, відсутність у відповідача інших аліментних зобов'язань та відсутність істотних причин, які б перешкоджали йому працювати та заробляти кошти. Тому суд вважає, що відповідач, як молодий, працездатний чоловік, у змозі заробити суму, яка дасть йому можливість сплачувати на утримання своїх малолітніх дітей 2000 гривень у місяць. Доказів того, що відповідач має можливість сплачувати по 3000 грв. позивачка суду не надала. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір у сумі 1102.4 грв. За таких обставин,

Outcome: partial