Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Рудич І.Р. 22.09.2014 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом із вимогами стягнення на користь ПАТ "КБ "ПриватБанк" з [PERSON] заборгованості в сумі 16701,17 грн, посилаючись на те, що останнім в порушення умов кредитного договору не в повній мірі виконано особисті зобов'язання щодо здійснення щомісячних платежів за укладеною між сторонами Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт від 04.03.2013 року, за умовами яких відповідач отримав кредит в сумі 8232,45 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом строком 24 місяці, при цьому відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним Генеральна угода, разом з Умовами надання банківських послуг та Правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком кредитний договір. Представник позивача ПАТ КБ "Приватбанк", належно повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, подавши попередньо письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, у якій підтримав заявлені вимоги у повному обсязі та не заперечував щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України за зареєстрованим місцем його проживання (а.с.41), вдруге не з'явився в судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи з поважних причин чи розгляд справи у його відсутності не представив. Виходячи з наведеного суд дійшов висновку про можливість постановлення рішення в порядку заочного розгляду справи, так як відповідно ч.4 ст.169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши представлені докази, суд доходить наступного. Даний спір належить до категорії цивільно-правових спорів позовного провадження загальної підсудності, що за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання відповідача (а.с.41) є підсудним Жмеринському міськрайонному суду. Згідно положень ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу; якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу; якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до положень ч.1,2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом; особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання; відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно вимог ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі не можть відступити від положень актів цивільного законодавства, зокрема, у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту. Відповідно ч.1,2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У відповідності до вимог ч.1,5 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Так, судовому засіданні установлено, що ПАТ "КБ "Приватбанк" та [PERSON] уклали Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 04.03.2013 року, що підтверджується копіями останніх (а.с.8-32) відповідно до яких відповідачу було надано кредит в розмірі 8232,45 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування даним кредитом у розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, строком на 24 місяці з 04.03.2013 року по 31.03.2015 року, здійснення погашення заборгованості передбачено з "1" по "25" число кожного місяця у розмірі обов'язкового платежу в сумі 411,96 грн. Згідно п.2.2 вказаної Генеральної угоди при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, зазначених в цій Генеральній угоді, Умовах та правилах більш ніж на 31 день, за зобов'язаннями, строк яких не настав, сторони узгодили, що терміном повернення кредиту вважається 32 день з моменту виникнення порушення. Заборгованість по кредиту, починаючи з 32 дня порушення, вважається простроченою. Згідно доданого до позовної заяви розрахунку (а.с.6) збільшуване прострочення виконання зобов'язань [PERSON] за договором кредиту від 04.03.2013 року перед позивачем відбулось, починаючи з квітня 2013 року, що вочевидь перевищує лімітовані вказаними угодами терміни щомі- сячних розрахунків за зобов'язаннями відповідача повернення кредитних коштів, заборгованість відповідача станом на 07.09.2014 року становить: відповідно 8232,45 грн. - борг за кредитом, 2276,26 грн. - заборгованість по процентам, з яких 69,35 грн. - несплачені проценти на поточну заборгованість, 2206,91 грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані із дотриманням вимог закону, ніким не оскаржуються та не суперечать один одному. Відповідачем відсутність своєї вини у простроченні вказаних грошових зобов'язань перед позивачем за договором кредиту та генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості суду не доведено, інших відомостей щодо виконання ним власних зобов'язань не представлено; факт виконання позивачем зобов'язань щодо видачі йому кредитних коштів не заперечено. З урахуванням викладеного вимоги позивача у застереженій їх частині відшкодування відповідачем боргу по тілу кредиту та відсоткам є справедливими, так як заявлені до стягнення суми узгоджуються з представленим розрахунком станом на 07.09.2014 року та відповідними положеннями письмових правочинів сторін, в частині, що не суперечать вимогам закону, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, суд визнає безпідставними вимоги позивача щодо стягнення вказаної п.2.2 Генеральної угоди сторін від 04.03.2013 року (а.с.8) фіксованої наперед у грошовому виразі суми штрафу, оскільки у відповідності до наведеної норми закону штраф, як різновид неустойки за порушення зобов'язань повинен обчислюватись виключно у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, застереження чого становить відповідну обов'язковість додержання даної вимоги акту цивільного законодавства, яка випливає із його змісту, а отже, унеможливлює відступ від його положень сторонами в договорі на власний розсуд згідно заборони, яка міститься в абзаці другому ч.3 ст.6 ЦК України, а тому з підстав визначеної нікчемності вказаного положення п.2.2. Генеральної угоди, яка встановлена законом, його недійсність не створює юридичних наслідків окрім тих, що пов'язані із його недійсністю, застосування чого можливе судом із власної ініціативи, позовні вимоги в частині стягнення заявленої суми штрафу задоволенню не підлягають. Пропорційно обсягу задоволення позовних вимог слід стягнути з відповідача на користь позивача документально підтверджені витрати із сплати судового збору (а.с.1).

Outcome: approved