Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-25 00:00:00

Білоцерківська місцева прокуратура 27.12.2016 року звернулася до суду з даним позовом мотивуючи тим, що при проведенні перевірки було встановлено порушення вимог земельного законодавства під час відведення у власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва, яка знаходиться в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району. Наказом Головного управління Держземагенства у Київській області за № 10-10661/15-14-сг від 06.11.2014 року надано дозвіл [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району, орієнтовним розміром 0,1200 га з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, із земель сільськогосподарського призначення державної власності; наказом Головного управління Держземагенства у Київській області за № 10-773/15-15-сг від 26.01.2015 року було затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та надано [PERSON] у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального садівництва, а в подальшому Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 18.09.2015 року видано свідоцтво про право власності [NUMBER] на вказану земельну ділянку. Позивач зазначає, що вказані накази на ім'я [PERSON] прийняті з порушенням чинного законодавства та є недійсними, оскільки у 1989 році виконкому Білоцерківської міської ради було надано державний акт на право користування земельною ділянкою серії [NUMBER] площею 0,7 га, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 109, а в подальшому відповідно до постанови Верховної Ради України від 30.01.1992 року за № 2072-ХІІ було вилучено в радгоспу «Білоцерківський» Білоцерківського району Київської області 20,0 га земель і надано в постійне користування під будівництво житлового масиву виконкому Білоцерківської міської Ради. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 28.04.1992 року за № 132 було надано відділу капітального будівництва вказану земельну ділянку площею 20,0 га під будівництво житлового масиву по [ADDRESS]. Із викопіювання з публічної кадастрової карти міста Біла Церква земельна ділянка площею 0,1200 га, що надана у власність [PERSON], перебуває в межах земельної ділянки площею 20,7 га, що належить Білоцерківській міській раді відповідно до вказаного вище державного акту на право користування землею. Цільове призначення земельної ділянки 20,7 га, що була надана під будівництво житлового масиву, було змінено з порушенням встановленого порядку не уповноваженим органом, крім того, вилучення земельної ділянки проведено без згоди землекористувача -Білоцерківської міської ради. А тому позивач, посилаючись на ст.ст. 116,122,149 ЗК України, просив суд визнати недійсним та скасувати наказ Головного управління Держземагенства у Київській області за № 10-773/15-15-сг від 26.01.2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано [PERSON] у власність земельну ділянку, загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального садівництва, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області; скасувати запис про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням для індивідуального садівництва площею 0,1200 га за [PERSON], за індексним номером 22631183 від 06.07.2015 року, проведену Управлінням державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Київській областю; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER], яка розташована в адміністративних межах Шкарівської сільської ради Білоцерківського району; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області Корнієнко Ю.В. до суду не з'явилася, про час та день слухання справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без участі представника прокуратури, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник Київської обласної державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, пичина неявки суду не відомі, заяви про відмову від позову суду не надано. Відповідачі [PERSON] та представник Головного управління Держгеокадастру у Київській області до суду не з'явилися, про час та день слухання справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд на підставі ст. 224 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд даної справи. Представник третьої особи Білоцерківської міської ради Київської області в судове засідання не з'явилася, продень та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Оглянувши матеріали даної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що на звернення [PERSON] наказом № 10-10661/15-14-сг від 06.11.2014 року Головного управління Держземагенства у Київській області було надано їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, розташованої на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, орієнтовним розміром 0,1200 га, з цільовим призначенням - для індивідуального садівництва, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, що стверджується копією клопотання [PERSON] та копією вказаного наказу. Наказом Головного управління Держземагенства у Київській області за № 10-773/15-15-сг від 26.01.2015 року було затверджено «Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» та надано [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, що слідує з копії цього наказу. В судовому засіданні встановлено, що Реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області 18.09.2015 року було видано [PERSON] свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку, індексний номер 44093225. Судом також встановлено, що в 1989 році Білоцерківському міськвиконкому було видано державний акт на право користування земельною ділянкою серії [NUMBER] площею 0,7 га для будівництва 233-х квартирного житлового будинку, що вбачається з копії державного акту, який було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 109. В подальшому відповідно до постанови Верховної Ради України за № 2072-ХІІ від 30.01.1992 року «Про вилучення і надання земельних ділянок для несільськогосподарських потреб та попереднє погодження місць розташування об'єктів» вилучено в радгоспу «Білоцерківський» Білоцерківського району Київської області 20,0 га землі і надано її в постійне користування під будівництво житлового масиву виконкому Білоцерківської міської ради, в зв'язку з чим до державного акту серії [NUMBER] були внесені відповідні зміни щодо розміру земельної ділянки, яку надано в постійне користування Білоцерківському міськвиконкому, та 23.03.1992 року складено акт перенесення в натуру меж наданої земельної ділянки . Згідно рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради народних депутатів від 28.04.1992 року за № 132 «Про надання земельних ділянок та дозвіл на будівництво підприємствам та організаціям міста» відділу капітального будівництва міськвиконкому надано земельну ділянку площею 20,0 га під будівництво житлового масиву по [ADDRESS] за рахунок земель радгоспу «Білоцерківський». В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що земельна ділянка площею 0,1200 га з кадастровим номером [NUMBER], надана у власність [PERSON], розташована в межах земельної ділянки площею 20,7 га, що належить на праві постійного користування виконкому Білоцерківської міської ради відповідно до державного акту на право користування земельною ділянкою серії [NUMBER]. Наведене стверджується викопіюванням з публічної кадастрової карти міста Біла Церква, житловий масив «Піщаний», виконано ТОВ «Експертцентр», спірна земельна ділянка відображена під № 4, та кадастровим планом земельної ділянки площею 20,7 га. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно положень ст.116 ЗК України (в редакції на час передачі ділянки у власність) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. За ч.4,5 ст. 122 ЗК України (в редакції чинній на час передачі ділянки у власність) центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб. Згідно ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень. Згідно положень ст. ст. 141, 149 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у користуванні осіб, передаються у власність чи користування іншим особам лише після їх вилучення у встановленому законом порядку у попереднього користувача. За ст.20 ЗК України погодження матеріалів місця розташування об'єкта, що передбачається розмістити на земельній ділянці особливо цінних земель державної чи комунальної власності із зміною її цільового призначення, здійснюється за погодженням з Верховною Радою України в порядку, визначеному статтею 151 цього Кодексу. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення. Зміна цільового призначення земельних ділянок державної або комунальної власності провадиться Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та передачу цих ділянок у власність або надання у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Отже, в даному випадку Головним управлінням Держземагенства у Київській області було надано у власність [PERSON] земельну ділянку, яка перебуває у постійному користуванні виконавчого комітету Білоцерківської міської ради без її вилучення у встановленому законом порядку та погодження землекористувача, цільове призначення земельної ділянки площею 20,7 га - під будівництво житлового масиву по [ADDRESS], було змінено на цільове призначення -для ведення садівництва з порушенням встановленого порядку не уповноваженим органом, оскільки питання розпорядження спірною земельною ділянкою не відноситься до компетенції Головного управління Держземагенства у Київській області. Згідно ст.16 ЗК України в редакції 1970 року, який діяв на дату надання земельної ділянки Білоцерківському міськвиконкому, надання земельних ділянок у користування здійснюється в порядку відведення. Відведення земельних ділянок провадиться на підставі постанови Ради Міністрів УРСР або рішення виконавчих комітетів обласної, районної, міської, селищної і сільської Рад народних депутатів в порядку, встановлюваному законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтею 20 цього Кодексу передбачено, що відповідно до Основ земельного законодавства Союзу РСР і союзних республік право землекористування колгоспів, радгоспів та інших землекористувачів засвідчується державними актами на право користування землею. Форми актів встановлюються Радою Міністрів СРСР. Таким чином, виконавчому комітету Білоцерківської міської ради земельна ділянка площею 20,7 га була надана у постійне користування відповідно до вимог діючого законодавства, це право оформлено відповідним правовстановлюючим документом -державним актом на право користування земельною ділянкою, на що вказано вище. А тому, при наданні у власність [PERSON] спірної земельної ділянки, яка знаходиться в межах земельної ділянки площею 20,7 га, без згоди землекористувача - Білоцерківського міськвиконкому та її вилучення, порушено встановлений законом порядок. За змістом ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Статтею 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам; визнання недійсними угод щодо земельних ділянок; відмови в державній |реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. В постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року по справі № 6-32цс15 висловлено правову позицію про те, що обов'язковою умовою дотримання встановленої процедури зміни цільового призначення земельної ділянки є складання або перепогодження (у випадку якщо зміні цільового призначення підлягає вся земельна ділянка, а не її частина) проекту відведення земельної ділянки з місцевими органами виконавчої влади (районним (міським) органом земельних ресурсів, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органом містобудування й архітектури та охорони культурної спадщини), а також підлягає державній землевпорядній експертизі. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України). А тому з врахуванням наведеного обґрунтованими є вимоги прокурора про визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Київській області за № 10-773/15-15-сг від 26.01.2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким надано [PERSON] у власність земельну ділянку загальною площею 0,1200 га (кадастровий номер [NUMBER]) для індивідуального садівництва, із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Шкарівської сільської ради Білоцерківського району Київської області. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі статтею 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим частиною третьою статті 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У таких відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Отже, якщо особа не була стороною оспорюваного договору і вважає себе власником майна, то права такої особи не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 203, 215 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 цього Кодексу, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Таку правову позицію висловлено Верховним Судом України у справах № 6-107цс12 від 07.11.2012 року, № 6-36цс11 від 03.10.2011 року, № 6-1920цс15 від 04.11.2015 року. А відповідно до ст.360-7 ЦПК України ці судові рішення є обов'зковими до застосування. Як було роз'яснено в Узагальненні Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Судом встановлено, що [PERSON] набула права власності на вказану вище земельну ділянку з порушенням встановленого законом порядку, а тому відновити становище, яке існувало до порушення можливо шляхом визнання недійсним та скасування наказу Головного управління Держземагенства у Київській області та витребування її на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації. Нормами частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, зокрема, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Як встановлено судом, земельна ділянка була передана у власність [PERSON] незаконно, всупереч установленому законом порядку. Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на відновлення законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельних ділянок у власність. В даному випадку порушуються інтереси держави, оскільки незаконне прийняття оскаржуваних наказів суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст.5 ЗК України. Зокрема, у зв'язку з прийняттям наказу Головного управління Держземагенства у Київській області від 26.01.2015 та відведенням у приватну власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0,1200 га для індивідуального садівництва із земель сільськогосподарського призначення державної власності, порушено інтереси держави в особі Київської обласної державної адміністрації. А тому у даному позові від імені держави в якості позивача визначено Київську обласну державну адміністрацію, як орган в особі держави, поза волею якого спірна земельна ділянка вибула з її власності. В судовому засідання було доведено, що спірна земельна ділянка розташована на землях, що перебувають у постійному користуванні Білоцерківської міської ради Київської області. Суду не надано жодних відомостей про те, що земельна ділянка, яка була передана у власність [PERSON], належно вилучена та належно відбулася зміна цільового призначення цієї земельної ділянки, що ця земельна ділянка законно передана у власність [PERSON], а тому вимоги прокурора є обґрунтованими. При цьому слід зазначити, що відсутні порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Так, відповідно до статті 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи власності на майно шляхом його витребування на користь держави. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності втручання держави у право власності фізичної особи критеріям правомірного втручання у право на мирне володіння майном. Витребування спірного майна на користь держави з володіння [PERSON] відповідає критерію законності, витребування з її власності земельної ділянки здійснюється на підставі норм статті 153 ЗК України, статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом виконавчої влади вимог ЗК України. Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям об'єкта із державної власності, становлять суспільний публічний інтерес, а незаконність рішення ГУ Держземагенства у Київській області, на підставі якого об'єкт вибув із державної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. В даній справі "суспільним", "публічним" інтересом звернення прокурора до суду з вимогою витребування державного майна із власності [PERSON] є - задоволення суспільної потреби у відновленні законності та становища, яке існувало до порушення права державної власності та права користування землею, яке в законний спосіб набув виконавчий комітет Білоцерківської міської ради, на що було вказано вище. Згідно ст. 88 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за можливе стягнути з відповідачів - [PERSON] та Головного управління Держгеокадастру у Київській області на користь прокуратури Київської області судовий збір в сумі 4134 грн, порівну з кожного. Враховуючи наведене та

Outcome: approved