Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

06.08.2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення середнього заробітку в якому вказує, що з 19.04.2016 року він працював у ТОВ «Компаньйон Фінанс» на посаді менеджера із кредитування. 19.10.2016 року позивач був призваний до строкової військової служби. 19.05.2017 року позивачем було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу із строком дії три роки. 18.05.2020 року [PERSON] було звільнено з військової служби на підставі наказу 161 НАК ТГЦ КСП Збройних Сил України від 15.04.2020 року №3-К. За час проходження військової служби, позивач отримував середню заробітну плату з місця основної роботи\~ до лютого 2018 року. Починаючи з лютого 2018 року заробітну плату по місцю основної роботи він не отримував по теперішній час. Після звільнення із лав збройних сил України, позивач вирішив повернутись до виконання трудових обов`язків за основним місцем роботи. Прибувши на [ADDRESS] , де раніше знаходився офіс відповідача, він виявив, що там тепер знаходиться інша юридична особа. За зареєстрованою юридичною адресою відповідача в місці Києві по вул. В. Хвойки, 15/15, позивачем було направлено лист із заявою надати трудову книжку та довіку про отримані доходи за період роботи, однак згідно відповіді Чернівецького ОВСЗ від 08.07.2020 року ТОВ «Компаньйон Фінанс» за даною адресою не знаходиться. Зазначає, що по теперішній час йому невідомо про місцезнаходження його трудової книжки, наявність чи відсутність наказу про його звільнення, причини невиплати середньої заробітної плати, а також можливість чи відсутність можливості продовження виконання трудових обов`язків у відповідача. Наголошує, що за змістом статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України від 06 грудня 2016 року № 1769-VIII, на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За останні місяці роботи у відповідача, перед призовом у липні - серпні 2016 році, позивачем було отримано 9426.75 гривень за 65 робочих днів, таким чином середньо-денний заробіток складає\~ 9426.75 / 65 = 145.03 гривень. Враховуючи, що йому не було виплачено середнього заробітку з 19.05.2018 по 19.05.2020 року за 499 робочих днів, а також те, що йому не здійснено розрахунок при звільненні та не повернуто трудову книжку із моменту закінчення його військового контракту, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача на його користь\~ середній заробіток у розмірі 78606,26 гривні. 10.08.2020 року, позовну заяву [PERSON] до ТзОВ «Компаньйон Фінанс» про стягнення середнього заробітку було залишено без руху. 19.08.2020 року було відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до ТзОВ «Компаньйон Фінанс» про стягнення середнього заробітку. 14.09.2020 року представник відповідача надіслав до суду письмовий відзив на позов в якому вказує, що дійсно, з 19.04.2016 року [PERSON] займав посаду менеджера у ТОВ «Компаньйон Фінанс». 19.10.2016 року позивача дійсно було призвано на військову службу, у зв`язку із чим було підписано наказ про увільнення [PERSON] із збереженням середнього заробітку на період проходження військової служби. Зазначає, що передбачений строк для проходження [PERSON] строкової військової служби повинен був закінчитись у квітні 2018 року, а [PERSON] повинен був встати на облік у Чернівецькому міському військовому комісаріаті Чернівецької області та після цього приступити до роботи у ТОВ «Компаньйон Фінанс». Натомість, [PERSON] до роботи не приступив, до ТОВ «Компаньйон Фінанс» по спливу зазначеного строку не звертався,\~ а тому наказом від 31.05.2018 року, йому було припинено виплату середнього заробітку, оскільки строки передбачені для проходження військової служби закінчились. Окрім того зазначає, що 20.11.2018 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було винесено розпорядження про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) Товариству з обмеженою відповідальністю «КОМІ ІАНЬЙОН ФІНАНС», а тому останнє призупинило роботу своїх структурних підрозділів, в тому числі і у м. Чернівці. Зазначає також, що позивач пропустив 3-місячний строк на звернення до суду із позовними вимогами посилаючись при цьому на те, що\~ середній заробіток не є складовою заробітної плати, а тому на нього не поширюється дія ч. 2 ст. 233 КЗПП України. Про порушення свого права, позивач дізнався ще у травні 2018 року, коли йому було припинено виплату середнього заробітку. 16.09.2020 року, позивач звернувся до суду із заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до змісту якої, просить суд стягнути із відповідача на його користь збережений заробіток за час проходження військової служби у розмірі 92930,60 гривень. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних підстав. Що стосується посилань представника відповідча про пропуск позивачем 3-місячного строку на звернення до суду із вказаним позовом варто зазначити наступне. Згідно ч. 1-2 ст 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат (п. 2.1мотивувальної частини Рішення № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року); Статтею 7 ЗУ «Про оплату праці» встановлено, що законодавство про оплату праці грунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди",Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України. У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року). Згідно ч. 2 ст. 119 КЗпП України працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. Таким чином, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення виплат, на які працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством. Враховуючи викладене, посилання представника відповідача про зворотнє є помилковими. Що стосується права позивача на стягнення середнього заробітку за час проходження військової служби, суд вказує про наступне. Сторонами у справі не було надано на дослідження суду копію трудової книжки [PERSON] . Однак відповідачем не оспорюється факт перебування [PERSON] у трудових відносинах із ТзОВ «Компаньйон фінанс». В свою чергу, суд, не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності вказаних обставин. Згідно довідки № 00000000023 від 01.09.2020 року, [PERSON] , працює у ТзОВ «Компаньйон фінанс» із 19.04.2016 року та займає посаду молодшого менеджера із надання кредитів. Згідно копії мобілізаційного розпорядження, відомостей із військового квитка серії [NUMBER] , а також довідки [INFO] \~ № 3/25/110 від 24.10.2016 року, 19.10.2016 року, [PERSON] був призваний на строкову військову службу. Згідно Наказу № 784-к від 19.10.2016 року, виданого директором\~ із ТзОВ «Компаньйон фінанс», [PERSON] було увільнено від роботи з 19.10.2016 року на період проходження військової служби із збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку. Встановлено також, що [PERSON] було укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу із строком дії три роки, який набрав чинності із 19.05.2017 року Згідно наказу командира в/ч [NUMBER] від 15.04.2020 року № 3-РС, чинність контракту [PERSON] про проходження військової служби припинено із 18.05.2020 року. Відповідно до Наказу № 312-к від 31.05.2018 року, виданого в.о. директора ТзОВ «Компаньйон фінанс», у зв`язку із закінченням строкової військової служби та відсутністю зв`язку із працівником, [PERSON] було припинено виплату середнього заробітку із 16.05.2018 року до вияснення обставин. Таким чином, із досліджених доказів встановлено, що позивач, будучи, із 19.04.2016 року, працівником ТзОВ «Компаньйон фінанс», 19.10.2016 був призваний на строкову військову службу. В подальшому, [PERSON] уклав контракт на проходження військової служби, строком на 3 роки. Після спливу строку проходження строкової військової служби, ТзОВ «Компаньйон фінанс» припинила виплату [PERSON] середнього заробітку. Отже між сторонами існує спір про право позивача на отримання виплат від роботодавця, за період проходження військової служби. Вирішуючи спір, суд зазначає,\~ що визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Вид, обсяги, порядок і строк проведення мобілізації визначаються Президентом України в рішенні про її проведення. (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»). Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII був затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування у газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49. Таким чином, з 18 березня 2014 року по теперішній час в Україні діє особливий період. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Указом Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію», затвердженим Законом України від 15 січня 2015 року № 113- VII, який набрав чинності 20 січня 2015 року, оголошено проведення часткової мобілізації, доведено до відома керівників органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності, що згідно зі статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статтею 119 КЗпП України за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, закріплені гарантії щодо збереження за ними місця роботи (посади) на термін, що не перевищує одного року (пункт 7 Указу Президента України від 14 січня 2015 року «Про часткову мобілізацію»). Рішень про демобілізацію усіх призваних військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Згідно зі частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту». За змістом статті 119 КЗпП України, у редакції Закону України від 05.10. 2016 року № 1769-VIII, Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «;Про альтернативну (невійськову) службу», «;Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову Висновки щодо застосування перелічених вище норм матеріального права неодноразово викладені, зокрема, в ухвалених Верховним Судом постановах: від 21 листопада 2018 року у справі № 577/203/17-ц (провадження № 61-30215св18), від 20 червня 2018 року у справі № 631/1919/16-ц (провадження № 61-15415св18), від 25 липня 2018 року у справі № 761/33202/16-ц (провадження № 61-809св18), від 04.02.2019 року у справі № 426/11214/17\~ (№ 61-47482св18) Таким чином, позивач мав право на отримання від роботодавця середнього заробітку на час проходження військової служби. Як встановлено вище, [PERSON] було виплачено середню заробітну плату за період із 19.10.2016 року по 16.05.2018 року. Як вказує представник відповідача, такі виплати проводились з урахування 18-місячного строку проходження військової служби. Однак, припиняючи виплату середнього заробітку, відповідачем не враховано ту обставину, що [PERSON] було припинено проходження строкової служби 18.08.2017 року. З 19.05.2020 року, позивач був прийнятий на військову службу за контрактом, що є іншим видом проходження військової служби. Представник відповідача зазначає, що уповноваженій особі ТзОВ «Компаньйон фінанс» не вдалось отримати відомості про те, чи закінчив [PERSON] проходження військової служби. Вказує, що останній на телефонні дзвінки не відповідав. У телефонній розмові із представником Чернівецького міського військового\~ комісаріату, представнику підприємства було повідомлено про те, що [PERSON] не повертався із військової служби. Враховуючи відсутність будь-якої інформації про проходження військової служби, позивачу було зупинено виплату середньомісячної заробітної плати. Однак наведені причини, з яких [PERSON] було припинено відповідні виплати не можуть бути підставою для визнання дій відповідача обґрунтованими. Варто зауважити, що відповідно до ч. 7 ст. 1 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлено, що виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи і організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (об`єднані міські) військові комісаріати (далі - районні (міські) військові комісаріати), військові комісаріати Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя, а також територіальні центри (в Автономній Республіці Крим, областях, місті Києві) та філіали (в районах та містах) комплектування військовослужбовцями за контрактом. Згідно ч. 5 ст. 34 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» персональний облік призовників і військовозобов`язаних передбачає облік відомостей щодо призовників і військовозобов`язаних за місцем їх роботи або навчання та покладається на керівників підприємств, установ, організацій і закладів освіти незалежно від підпорядкування і форм власності. Станом на час вступу [PERSON] на військову службу, діяв Наказ міністерства оборони України № 660 від 15.12.2010 року, який визначав організацію\~ ведення військового обліку\~ військовозобов`язаних\~ і\~ призовників\~ в органах місцевого самоврядування,\~ на підприємствах,\~ в\~ установах,\~ організаціях\~ і навчальних закладах. Згідно п 3.4. розділу ІІ вказаного наказу випливає, що з питань персонального обліку\~ військовозобов`язаних\~ та\~ призовників\~ на\~ керівників\~ підприємств, установ,\~ організацій і\~ навчальних закладів незалежно від підпорядкування і форм власності\~ покладається підтримання постійної взаємодії\~ з\~ відповідними\~ військовими\~ комісаріатами\~ з\~ питань строків та способів звірки даних особових\~ карток,\~ списків\~ військовозобов`язаних,\~ списків\~ призовників\~\~ з\~ обліков організація періодичної\~ звірки\~ особових\~\~ карток,\~\~ списків\~ військовозобов`язаних,\~\~ списків\~\~ призовників\~\~ із\~\~ записами\~\~ у\~ військових квитках\~ та\~ посвідченнях\~ про\~ приписку\~ до\~ призовних\~ дільниць.\~ Не\~ рідше одного разу на рік проведення звірки особових карток працівників з обліковими даними військових комісаріатів. Даний наказ 28.02.2017 року визнано таким, що втратив чинність. Постановою КМУ від 07.12.2016 року № 921 затверджено Порядок організації та ведення військового обліку призовників і військовозобов`язаних. визначено кількість осіб, відповідальних за ведення військового обліку: на підприємствах, в установах та організаціях за наявності на військовому обліку: від 501 до 2000 призовників і військовозобов`язаних - одна особа; від 2001 до 4000 призовників і військовозобов`язаних - дві особи і т.д. Згідно п. 38 Порядку,\~ персональний облік призовників і військовозобов`язаних на підприємствах, в установах та організаціях ведеться згідно з типовою формою первинного обліку № П-2 Особова картка працівника (далі - особова картка), затвердженою спільним наказом Держкомстату та Міноборони від 25 грудня 2009 р. № 495/656, у розділі II якої зазначаються відомості про військовий облік. Згідно п. 46 порядку, звіряння даних особових карток призовників і військовозобов`язаних, які працюють (навчаються) на підприємствах, в установах та організаціях, з обліковими даними документів районних (міських) військових комісаріатів здійснюється згідно з графіком звіряння, який затверджується розпорядженням голови відповідної районної держадміністрації або рішення міської ради. Таким чином, саме на посадових осіб підприємств установ та організацій, де працюють призовники та військовозобов`язані, покладено обов`язок щодо фіксації, аналізу, документального оформлення документів щодо таких осіб, які знаходяться у тродових відносинах із підприємством. Частиною 3 статті 24, ч. 5, 11 ст. 26,\~ ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу» визначено, що закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України. Контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, під час дії особливого періоду (крім періодів з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, та з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації) у зв`язку із закінченням строку контракту. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) військових комісаріатів для взяття на військовий облік. Чинними нормативними актами (в т.ч. і у галузі трудових правовідносин) не передбачено обов`язку військовослужбовця чи військовозобов`язаного (після звільнення із військової служби) повідомляти роботодавця про період проходження ним військової служби. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що уповноважена особа відповідача зверталась до [INFO] із проханням про надання відомостей стосовно проходження військової служби [PERSON] після 24.10.2016 року чи будь-які інші відомостей, на підтвердження вчинення відповідачем таких дій. Натомість [PERSON] , ставши 19.05.2020 року на військовий облік військовозобов`язаних Чернівецького МВК, бажаючи приступити до виконання трудових обов`язків у ТзОВ «Компаньйон Фінанс», виявив, що по місцюзнаходженню відділення відповідача розміщена інша юридична особа. За зареєстрованою юридичною адресою відповідача, позивачем було направлено лист, однак відправлення було повернуто адресату у зв`язку із тим, що за вказаною адресою підприємсто ТзОВ «Компаньйон Фінанс» відсутнє. Враховуючи викладене, [PERSON] повиннен бути виплачаний середній заробіток на час проходження військової служби, а саме у період із 16.05.2018 року (дня припинення таких виплат) по 18.05.2020 року включно (дня звільнення із військової служби). Згідно пункту 1, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08 лютого 1995 року (з подальшими змінами і доповненнями), цей\~\~ Порядок\~\~ обчислення\~\~ середньої\~\~ заробітної\~ плати застосовується у випадку залучення працівників до виконання військових обов`язків. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Для визначення середньоденної заробітної плати суд враховує, що у вересні 2016 року, [PERSON] фактично відпрацював 22 робочих дні, в той час як у жовтні 2016 року 12 робочих днів, що разом скаладає 34 фактично відпрацьованих робочих дні протягом двох місяців. Вказані обставини визнаються всіма учасниками справи, а тому не підлягають доказуванню. Судом, із довідки № 00000000023 від 01.09.2020 року встановлено також, що за вересень 2016 року [PERSON] було нараховано заробітню плату у розмірі 3637,63 гривні. За жовтень 2016 року [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 3267,47 гривень. На підтвердження нарахування та виплати (з вирахуванням податків) заробітної плати слугують також і відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, де відображено, що [PERSON] за 3-4 квартал 2016 року нараховано дохід у розмірі 19206,69 гривень (3-й 9426,75, 4-й - 9779,94 гривні). Такий розмір доходу узгоджується із відомостями відображеними у довідці № 00000000023 від 01.09.2020 року, про отримані [PERSON] доходи. Враховуючи викладене, в основу розрахунків повинна бути покладена заробітна плата за останніх два місяці роботи у розмірі 6905,00 гривень, поділена на 34 фактично відпрацьованих календарних дні. Таким чином, середньоденна заробітна плата [PERSON] складає 203,00 гривні. Провівши множення числа робочих днів (у період із із 16.05.2018 року (дня припинення таких виплат) по 18.05.2020 року включно (дня звільнення із військової служби), у кількості 501 робочий день на середньоденну заробітну плату [PERSON] у розмірі\~ 203,00 гривні, отримаємо результат, який складає 101703,00 гривень недоплаченого відповідачем середнього заробітку за період перебування позивача на військовій службі. Що стосується посилань обох сторін про фактичне припинення трудових відносин, суд приходить до наступних висновків. Так, однією із позовних вимог є стягнення із відповідача відповідних сум, нележних позивачу до виплати при його звільненні. Відповідач у свою чергу зазначає, що 20.11.2018 року Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг було винесено розпорядження № 2017 про анулювання ліцензій на провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) Товариству з обмеженою відповідальністю «Компаньйон Фінанс» З огляду на зазначене, у зв`язку з анулюванням ліцензії відповідачу та неможливістю здійснювати господарську діяльність, ТзОВ «Компаньйон Фінанс» у січні 2019 року призупинило робочу своїх структурних підрозділів, в тому числі роботу Чернівецькою відділення №138 (Наказ №16-о від 15.01.2019 року). Відомості про анулювання ліцензії та про призупинення роботи структурних підрозділів знаходять своє відображення у матеріалах справи наданими відповідачем доказами. Натомість, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, у структурі підприємства ТзОВ «Компаньйон Фінанс» зареєстровано відокремлений підрозділ філія, Чернівецьке відділення № 138 ТзОВ «Компаньйон Фінанс», код ЄДРПОУ ВП 40767000, м. Чернівці, вул Головна, 101. Підстави припинення трудових обов`язків працівника визначено законодавством у сфері трудових правовідносин, зокрема ст. 36 КЗпП України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання з ініціативи власника трудового договору з працівником, як-от: ліквідацію; реорганізацію; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. При цьому вживані в цій нормі поняття: «ліквідація», «реорганізація», «перепрофілювання», «банкрутство», «скорочення чисельності або штату працівників» стосуються саме підприємств, установ, організацій як юридичних осіб, а не їх структурних підрозділів. Визначення юридичної особи, поняття ліквідації юридичної особи та порядок її ліквідації міститься в ст. 80, 104, 110, 111 ЦК України, ст. 62 66, 79 92 ГК України, ст. 1 22 Закону України «Про господарські товариства». Підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Підприємство може складатися з виробничих або функціональних структурних підрозділів (виробництв, відділень, цехів, управлінь, бюро, служб тощо) та створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації, не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України, ч. 4 ст. 64 ГК України). За таких обставин підставою для розірвання з працівником трудового договору згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України може бути ліквідація саме підприємства, установи, організації як юридичної особи. Відповідно до ч. 2 ст. 104 ЦК України юридична є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Призупинення діяльності структурного підрозділу юридичної особи не є ліквідацією або реорганізацією юридичної особи, а свідчить лише про зміну внутрішньої (організаційної) структури юридичної особи. На відміну від ліквідації чи реорганізації юридичної особи, ця обставина може бути підставою для звільнення працівників цього структурного підрозділу згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України лише з підстав скорочення чисельності або штату працівників у зв`язку з такими змінами за умови дотримання власником вимог ч. 2 ст. 40, ст. 42, 43, 492 КЗпП України. До таких висновків прийшов ВСУ у своїй постанові\~ № 6-65цс12 від 11.07.2012\~ року. За відсутності інших доказів, судом не може бути встановлено, що [PERSON] припинив свої трудові правовідносини із ТзОВ «Компаньйон Фінанс». Не можуть бути взяті до уваги пояснення відповідача і про відсутність обов`язку здійснювати належні виплати позивачу у зв`язку із призупиненням роботи структурного підрозділу підприємства. Таким чином, враховуючи, що трудові відносини між сторонами не припинились, у відповідача відсутній обов`язок, передбачений ст. 47 КЗпПУ на проведення розрахунків при звільненні, а тому позов у цій частині задоволенню не підлягає.

Outcome: partial