Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищевказаним позовом. В обґрунтування своїх вимог, посилалася на те, що з 09.10.2009 року по 29.05.2017 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON] [INFO] . Відповідач не виконує покладених на нього батьківських обов`язків, не цікавиться дитиною. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2017 року з відповідача було стягнуто аліменти на утримання сина. Син постійно мешкає з позивачем та перебуває на її утриманні. Оскільки відповідач не приймає будь-якої участі у вихованні дитини, не здійснює матеріальної допомоги на її утримання, не піклується про його фізичний стан і духовний розвиток та не спілкується взагалі, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати у розмірі 704 грн. 80 коп. В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримали в повному обсязі просили позов задовольнити. Представник Відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вказав на те що [PERSON] бажає піклуватися про свою дитину але на даний час не має можливості в зв`язку з тим що перебуваю в слідчому ізоляторі за обвинуваченням у злочині. Представник Управління служба у справах дітей Чечелівської районної у м.Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи без участі представника позовні вимоги прохав задовольнити. Представник Управління служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи без участі представника органу. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засідлані підтвердили той факт, що [PERSON] , дійсно постійно мешкає з позивачем та перебуває на її утриманні, Відповідача [PERSON] не бачила більше чотирьох років, а [PERSON] в останній раз бачила відповідача на дні народженні [PERSON] коли йому виповнилось три роки, свідки зазначили, що у житті та розвитку дитини Відповідач участі не приймає. Також свідки пояснили, що Відповідач постійно зловживав алкоголем та під час святкування днів народження [PERSON] , свято проходило без вжиття алкогольних напоїв для того щоб унеможливити вживання алкоголю Відповідачем. Під час перебування [PERSON] в лікарнях на лікуванні, Відповідач не цікавився його здоров`ям, не відвідував його у лікарні, допомоги не надавав. 17.07.2019 року в судовому засіданні відмовлено представнику Відповідача [PERSON] в прийнятті відзиву на позовну заява, враховуючи те, що представником Відповідача не було подано клопотання про поновлення строку на подання відзиву у письмовій формі, враховуючи те, що зміна представника Відповідача чи залучення ще одного представника Відповідача не є поважною причиною для поновлення строку для подання відзиву, а також те, що ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.10.2018 року під головуванням судді Єлісєєвою Т.Ю. було відкрито провадження по справі та надано п`ятнадцятиденний строк надати відзив на позов в строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі але у встановлений строк відзиву подано не було. 07.05.2019 року ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська дану справу було прийнято до свого провадження та запропоновано відповідачу надати відзив на позов в п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали та надіслати копію відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду але в порушення вищевказаних вимог відзив було надано 17.07.2019 року через канцелярію суду представник Відповідача з пропущенням строку надання відзиву та з відсутністю доказів надсилання або надання сторонам по справі. 14.05.2019 року від представника Відповідача [PERSON] надійшло клопотання про подальшу участь у справі Відповідача особисто в рамках самопредставництва інтересів. Представник Відповідача зазначив про те, що [PERSON] перебуває в Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань № 4" за підозрою у вчиненні злочину передбаченим ч. 1 ст. 115 КК України але бажає приймати участь особисто у судових засіданнях та здійснювати представництво своїх інтересів в рамках самопредставництва. Дане клопотання було розглянуто в судовому засіданні та було вирішено, що у разі необхідності з`ясування обставин справи, необхідності виклику Відповідача для надання пояснень по справі, судом буде додатково вирішено питання щодо необхідность особистого самопредставництва інтересів Відповідача. В ходу судового розгляду справи у [PERSON] було три представника, які користувалися всіма процесуальними правами та надавали кваліфіковану юридичну допомогу, заявляли клопотання, надавали пояснення по справі тому враховуючи зазначене суд заслухавши пояснення сторін, не вважав за обов`язкове забезпечити явку Відповідача який за весь час розгляду справи перебував Державній установі "Дніпровська установа виконання покарань № 4". Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.10.2009 року по 29.05.2017 р., від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 30.03.2010 року. Дитина проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , де для життя та розвитку дитини створено всі належні умови та дитина знаходиться на повному матеріальному забезпеченні своєї матері. Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м.Дніпрі ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] від 03.08.2019 року № 725, Чечелівська районна у м. Дніпрі рада вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] [INFO] відносно малолітньої дитини [PERSON] [INFO] . Відповідно до інформації КП «Дніпропетровський наркологічний диспансер ДОР» від 09.08.2019 року за вих. 1415, [PERSON] [INFO] у період з 11.01.2016 року по 21.01.2016 року проходив відповідне наркологічне лікування в їхньому закладі. У теперішній час на відповідному медичному обліку не перебуває. Відповідно до посвідчення виданого на ім`я пацієнта [PERSON] зазначено, що останній проходив курс лікування з із застосуванням антиалкогольного та протирецидивного препарату тривалої дії "ESPERAL implant 1300" і в Дніпропетровському наркологічному диспансері було імплантовано препарат "ESPERAL implant 1300" в період дії препарату хворому категорично заборонено вживати будь-які алкогольні напої, а також медичні препарати, які містять в собі етиловий спирт, початок лікування 07.05.2015 року, закінчення лікування 06.05.2018. Додатково було надано свідоцтво протирецидивного лікування алкогольної залежності за № 08164. Відповідно до договору двосторонньої згоди на лікування від 24.02.2016 року укладеного між Виробничий кооператив "Дніпропетровська кооперативна медична фірма "Глорія" та [PERSON] , останній добровільно звернувся до Закладу з приводу наявності у нього алкогольної залежності, із жалобами на непереборну тягу до спиртного, з діагнозом: розлади психіки і поведінки, викликані вживанням алкоголю, синдром залежності, на даний час стриманість. Відповідно до анкети медичної компанії "Айболит" від 09.01.2016 року та 24.01.2016 року - [PERSON] протягом місяця вживав у великій кількості алкоголь, періодично викликав швидку допомогу та порушував режим лікування, яке йому було призначено. Відповідно до відповіді від 11.07.2016 року від Красногвардійського ВП ДВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, згідно якого, [PERSON] просила вжити заходів до свого чоловіка - [PERSON] , в зв`язку з тим, що за місцем спільного мешкання провокує конфлікти та висловлюється на її адресу нецензурною лайкою. З громадянином [PERSON] було проведено профілактичну бесіду та винесено йому офіційне застереження про неприпустимість вчинення ним в подальшому протиправних дій, порушень громадського порядку та антигромадської поведінки, що може негативно вплинути на спокій оточуючих громадян. В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до Закону України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх заміняють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання; створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів; підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами. Згідно ст. 59 ЗУ «Про освіту» відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини покладається на її батьків. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, вони: 1) не забрали дитину із пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться із дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засудженні за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 165 Сімейного кодексу України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. Питання про його застосування вирішується лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Судом встановлено, що з моменту народження дитини [INFO] та після розірвання шлюбу 29 травня 2017 року відповідач не вживав дій, спрямованих на виховання свого сина. Відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків, не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкувався з дитиною. Суд вважає, що позивач довів суду про те, що відповідач по справі ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання сина. Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні по справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу «Хазе проти Німеччини», № 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», № 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і «Гавелка та інші проти Чеської Республіки», № 23499/06, № 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу «К. А. проти Фінляндії», № 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», № 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. Вданому випадку згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання свого сина [PERSON] , свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан її здоров`я, хоча мав би це робити, тобто з власної волі ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, ніякого інтересу до сина не проявляє. Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача, висловлених ним в судовому засіданні щодо невизнання позовних вимог позивача, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не доведеними і спростовуються стабільними поясненнями позивача та її представника, поясненнями свідків, допитаних в судовому засіданні та які підтвердили невиконання відповідачем батьківських обов`язків, наданими позивачем та її представником доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Докази, надані в судовому засіданні стороною відповідача цілком спростовані доказами, наданими позивачем по справі та її представником. Враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо позбавлення відповідача батьківських прав повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні і з урахуванням якнайкращих інтересів дитини є такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved