Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-28 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернулися [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що їхній матері [PERSON], як дружині померлого [INFO] року [PERSON], належить право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому в період шлюбу, а саме, в житловому будинку, розташованому в [ADDRESS], що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 25.06.1994 року Ставищенською селищною радою, право власності на який зареєстровано за останнім в реєстровій книзі №1 за реєстром № 2056 та право на спадщину за законом після смерті чоловіка [PERSON] на ? частину вищевказаного житлового будинку. Проте, реєстрація свідоцтв не була здійснена, і право власності на вищевказаний житловий будинок в даний час зареєстроване за [PERSON]. [INFO] року їхня мати [PERSON] померла, спадщину після смерті якої прийняли вони, спадкоємці за заповітом, посвідченим 20 січня 2009 року Ставищенською районною державною нотаріальною конторою за реєстром №188. 9 серпня 2018 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори за №639/02-31 винесла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок на ім'я спадкодавці. Як видно з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вказаний будинок загальною площею 99,0 кв. метри, житловою площею 48,3 кв. метри. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А», сарай літер «Б», сарай прибудова літер «61», колодязь №1, забор (огорожа) №2. Позивачі просять суд визнати за кожним із них право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] року матері [PERSON], на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 99,0 кв. метри, житловою площею 48,3 кв. метри, загальною вартістю 235700 гривень. В судове засідання позивачі та їх представник не з'явилися, представник позивача в позовній заяві від імені своїх довірителів позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати у її та позивачів відсутність. Це підтвердили позивачі у своїх заявах до суду ( а. с. 21, 31). Представник відповідача Ставищенської селищної ради в судове засідання не прибув, до суду селищна рада подала лист про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність її представника (а. с. 40). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 12 червня 1996 року в. о. державного нотаріуса Ставищенської районної державної нотаріальної контори Лосіцькою Л.П. за реєстром №531 на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право власності, яким на підставі статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР посвідчено, що [PERSON], яка є дружиною [PERSON] померлого [INFO] року належить право на 1/2 частку в спільному майні, набутому названим подружжям в період шлюбу: житловому будинку, розташованому в [ADDRESS], що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 25.06.1994 року Ставищенською селищною радою Ставищенського району Київської області, право власності на який зареєстровано за [PERSON] за реєстром №2056, що підтверджується вказаним свідоцтвом (а. с. 11). 12 червня 1996 року в.о. державного нотаріуса Ставищенської районної державної нотаріальної контори Лосіцькою Л.П. за реєстром №533 на ім'я [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку, розташованому в [ADDRESS], що належав померлому [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності виданого 25.06.1994 року Ставищенською селищною радою Ставищенського району Київської області, право власності на який зареєстровано за [PERSON] за реєстром №2056, що підтверджується вказаним свідоцтвом (а.с. 12). На виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 10 лютого 1985 р. N136 "Про порядок державного обліку житлового фонду", наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року №380 затверджено «Инструкция о порядке проведення технической инвентаризации жилищного фонда» та «Инструкции о порядке проведення регистрации жилищного фонда с типовьіми формами учетной докумеюации», відповідно до п.1.2 якої, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами з метою обліку належності їх в містах, селищах міського типу і в сільській місцевості проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад народних депутатів. Про необхідність реєстрації вищевказаних свідоцтв в Білоцерківському бюро технічної інвентаризації зазначено нотаріусом і в тексті самих свідоцтв (а.с. 11, 12), Проте, всупереч наведеному реєстрація свідоцтв не була здійснена, і право власності на житловий будинок [ADDRESS] зараз зареєстроване за [PERSON], що підтверджується довідкою КП КОР «Південне бюро технічної інвентаризації» №636 від 07.03.2018 року (а. с. 30 зв). [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 23 зв.) Спадкоємцями за заповітом посвідченим 20 січня 2009 року Ставищенською районною державною нотаріальною конторою за реєстром №188 (а.с. 26) щодо всього спадкового майна, які подали до державного нотаріуса Ставищенської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, були позивачі [PERSON] (а.с. 23) та [PERSON] (а.с. 27). Ідентичність запису прізвища українською мовою «[PERSON]» та «[PERSON]», а також запис російською мовою «[PERSON]» попри розбіжності у орфографічній фіксації в документах, підтверджується експертним висновком №056/239-а від 16.02.2018 року (а.с. 18). Родинні стосунки підтверджуються рішенням Ставищенського районного суду Київської області по справі №378/199/16-ц від 29.03.2016 року (а.с. 14). 09.08.2018 року державний нотаріус Ставищенської районної державної нотаріальної контори за №639/02-31 винесла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок на ім'я спадкодавці (а. с. 10). Як видно з технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вказаний будинок загальною площею 99,0 кв. метри, житловою площею 48.3 кв. метри. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А», сарай літер «Б», сарай прибудова літер «б1», сарай прибудова літер «б», колодязь №1, забор (огорожа) №2 (а.с. 15-17). Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки, що слід брати до уваги при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Такі ж положення містили частина 2 статті 548 ЦК УРСР та статті 560 - 531 ЦК УРСР. Нормами цивільного права встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, проте не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації. В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію оречових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5 , Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як видно з частини 2 статті 123 ЦК УРСР (1963) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 22 березня 1991 року № 885-ХІІ був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно статті 524 ЦК УРСР (1963 р.) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. У відповідності зі ст. 529 ЦК УРСР (1963 р.) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Стаття 548 ЦК УРСР (1963 р.) вказувала, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як встановлено ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15, ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] в силу статті 22 КпШС України, Закону України «Про власність», ст. 120,123 ЦК УРСР за життя набула права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], та в силу статей 529, 548 ЦК УРСР (1963 р.) і прийняття спадщини після смерті [INFO] року чоловіка [PERSON] набула права на спадщину на 1/2 частину вказаного житлового будинку, а тому вказане право власності увійшло до складу спадщини, яка відкрилася [INFO] року внаслідок смерті останньої, а позивачі в свою чергу набули право на спадщину за заповітом в рівних частинах по ? частині, і оскільки відповідачем Ставищенською селищною радою позов визнається, - він підлягає задоволенню. Понесені судові витрати позивачі беруть на себе.

Outcome: approved