Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про встановлення факту спільного проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю, про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що з відповідачем по справі перебувала у шлюбі з 28.10.2005 року по 25.02.2008 року. Після розірвання шлюбу, з вересня 2008 року вони з відповідачем почали зустрічатися, а з початку грудня 2008 року стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS]. У період шлюбу, спільного проживання і спільного ведення господарства ними було придбано наступне майно: Автомобіль ВАЗ 2107 держномер [NUMBER] придбаний у 2010 році, вартість якого становить 28000 грн., холодильник LG придбаний у 2010 році, вартість якого складає 7000 грн., диван, придбаний у 2009 році, вартість якого становить 1700 грн., диван, придбаний у 2012 році вартістю 4500 грн., кухонна меблі придбана у 2007 році - 1500 грн., кондиціонер придбаний у 2011 році - 4200 грн., дитяча стінка вартістю 4800 грн., дитячий манеж , придбаний у 2009 році вартістю 3000 грн., дитяча коляска, придбана у 2009 році, вартість якого становить 1500 грн. Крім того, у період перебування у шлюбі, спільного проживання і ведення спільного сумісного господарства за спільні грошові кошти з відповідачем було придбано житловий будинок [ADDRESS], придбаний у 2007 році, вартість якого становить 150000 грн. Загальна вартість придбаного з відповідачем по справі майна становить 206200 грн. Позивачка просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] з грудня 2008 року по квітень 2012 рік; визнати спільною сумісною власністю подружжя наступне майно: житловий будинок [ADDRESS], вартість якого становить 150000 грн., автомобіль ВАЗ 2107 держномер [NUMBER],придбаний у 2010 році, вартість якого становить 28000 грн., холодильник LG, придбаний у 2010 році, вартість якого становить 7000 грн., диван, придбаний у 2009 році, вартість якого становить 1700 грн, диван, придбаний у 2012 році, вартість якого становить 4500 грн., кухонна меблю, придбана у 2007 році, вартість якої становить 1500 грн., кондиціонер вартість 4200 грн., дитячу стінку вартістю 4800 грн, дитячий манеж вартістю 3000 грн., дитячу коляску вартістю 1500 грн. Поділити майно, визнавши за [PERSON] право особистої власності на майно на суму 103200 грн., а саме ? частину житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] холодильник LG, диван, придбаний у 2009 році, диван, придбаний у 2012 році, кухонну меблі, кондиціонер, дитячу коляску, дитячий манеж, дитячу стінку. За нею просить визнати право особистої власності на майно на суму 103000 грн., а саме ? частину житлового будинку [ADDRESS] автомобіль ВАЗ 2107. Зобов'язати відповідача сплатити на її користь грошову компенсацію. У розмірі 100000 грн. В подальшому позивачкою були уточнені позовні вимоги з урахуванням оцінки майна ( житлового будинку), а саме просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з грудня 2008 року по квітень 2012 року. Визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та поділити майно наступним чином: визнати за [PERSON] право особистої приватної власністю на майно на суму 72700 грн., а саме : а саме ? частину житлового будинку, що розташований у [ADDRESS] холодильник LG, диван, придбаний у 2009 році, диван, придбаний у 2012 році, кухонну меблі, кондиціонер, дитячу коляску, дитячий манеж, дитячу стінку. За нею просить визнати право особистої приватної власності на майно на суму 72700 грн. , а саме ? частину житлового будинку [ADDRESS] автомобіль ВАЗ 2107, усі судові витрати покласти на відповідача. [PERSON] звернувся із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права особистої приватної власності . В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що у період з 28.10.2005 року по 25.02.2008 року він перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачкою по справі. 06.07.2006 року, тобто у період шлюбу було придбано житловий будинок [ADDRESS] У нього з відповідачкою була домовленість про розподіл майна, а саме ним було сплачено відповідачці 10000 грн. як грошова компенсація за придбаний у шлюбі будинок у вигляді його вартості, що підтверджується розпискою від 07.04.2008 року. Оформляти нотаріально розподіл будинку вони не стали, оскільки він й так був нотаріально оформлений. Окрім того, з моменту отримання грошової компенсації почав свій перебіг строк позовної давності, який минув згідно розписки від 07.04.2008 року ще 08.04.2011 року. У зв'язку з наведеним вважає, що спірний житловий будинок є його особистою власністю. З 07.11. 2008 року він почав зустрічатися зі своєю дружиною [PERSON], з якою 20.09.2013 року уклав шлюб. Проживали спочатку у неї в квартирі у [ADDRESS], а з середині 2012 року у нього за адресою : [ADDRESS] У 2010 році ним та [PERSON] за спільні кошти було придбано автомобіль [NUMBER] 2002 року випуску зеленого кольору за 30000 грн. Спільне проживання позивачки хз ним за адресою: [ADDRESS] спростовується актом обстеження, згідно якого позивачка з лютого 2008 року не проживала у спірному будинку. Просить визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], та право особистої приватної власності на автомобіль ВАЗ 2107 держномер [NUMBER] 2002 року випуску. В судовому засіданні позивачка, представник позивачки підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач в судове засідання не з»явився, просив справу слухати без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, просив відмовити в їх задоволенні, зустрічні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є знайомим [PERSON] та [PERSON], які офіційно перебували у шлюбі з 2005 року по 2008 рік. Восени 2008 року сторони розірвали шлюбу, в січні 2009 року у [PERSON] народилась донька. В подальшому сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах з грудня 2008 року до 2012 року, проживали за адресою: . [ADDRESS]. Він неодноразово був у них в будинку, бачив холодильник, кухонний гарнітур , манеж, можливо дитячу коляску. В період сумісного проживання, сторони проживали як чоловік і жінка однією сім»єю, бачив, що вони разом скуплялись в магазинах. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає сторони по справі, неодноразово була у них в житловому будинку. Їй відомо, що сторони офіційно перебували у шлюбі до березня 2008 року, потім зустрічались, а в грудні 2008 року вона переїхала до нього в житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Будинок придбали в період офіційного перебування у шлюбі. [PERSON] народила доньку в грудні 2008 року, яку відповідач по справі вважає своєю дитиною. В період сумісного проживання з 2008 року сторони їздили разом відпочивати, робили в будинку ремонт - в 2010-2011 роках. В житловому будинку бачила наступні предмети домашнього побуту: 2 дивана, кондиціонер, холодильник, дитячу стінку, маніж, ліжко, меблевий куточок ,телевізор, в залі - стінку. В період їх сумісного проживання між сторонами неодноразово виникали скандали, і весною 2012 року [PERSON] пішла проживати до своїх батьків, а потім стала знімати житло. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивачка по справі [PERSON] є його донька, яка з 2005 по 2008 рік офіційно перебувала у шлюбі з відповідачем по справі. В подальшому з кінця 2008 до весни 2012 рік вони проживали неофіційно однією сім»єю за адресою : [ADDRESS]. В період офіційного перебування у шлюбі, сторони придбали спірний житловий будинок за вищевказаною адресою, для чого безпосередньо ним був взятий кредит в банку, фактично який виплачував відповідач по справі. В 2010 році вони придбали автомобіль, та відповідач вписав його у свідоцтво як особу, яка має право керувати автомобілем. Відповідач по справі [PERSON] знав, що [PERSON] народила дитину у 2008 році від іншого чоловіка, проте відносився до дитини як до своєї. В період сумісного проживання сторонами було придбано ліжко, манеж дитячий, коляска дитяча,холодильник. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] - її донька, яка перебувала у шлюбі з відповідачем по справі з 2005 року по 2008 рік. В період їх шлюбу вони придбали житловий будинок, для чого її чоловік [PERSON] отримав кредит в банку. Після розлучення сторони почали знов зустрічатися, а потім знов стали сумісно проживати до березня 2012 року в спірному житловому будинку, за адресою: [ADDRESS]. В період сумісного проживання вони придбали холодильник LG - в 2010 році, дитяче ліжко, посуду, кондиціонер, автомобіль, дитячу стінку , дитячий манеж, два дивана, один червоного кольору, а другий - коричневого кольору . В період сумісного проживання зробили в будинку ремонт. Її чоловік [PERSON] отримував кредит в банку також для придбання автомобіля. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з 2005 року по 2006 рік, вона є його сусідкою. [PERSON] знає як колишню дружину. Теперішню дружину [PERSON] бачила в 2008 році. В 2009 році відповідач приходи до них на Новий рік. З 2015 року [PERSON] та його дружина [PERSON] приходили до них на Новий рік. В спірному будинку бачила : дитячий гарнітур, дитячу стінку, диван червоного кольору, в кухні меблевий куточок, холодильник. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з 2006 року, який з [PERSON] проживали однією сім»єю протягом двох років. В період з 2008 - 2010 роки бачив [PERSON] з іншою жінкою . Шість років тому вона стала купляти молоко у [PERSON] з [PERSON]. Також бачила, що [PERSON] неодноразово гуляв з дівчинкою, донькою [PERSON], якій на той час були приблизно півтори роки. В будинок стала приходить 5-6 років тому, коли [PERSON] став торгувати молоком. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] знає з дитинства, який з 2005 по 2008 рік перебував у шлюбі з [PERSON] В 2006 році ними був придбаний спірний житловий будинок. Декілька разів [PERSON] увозила речі, потім привозила в будинок. Увозили предмети м»якої белі, кухонний гарнітур, килими. З [PERSON] її познайомив [PERSON] у 2008 році. На фотографіях, пред»явлених позивачкою, пояснила, що впізнала [PERSON] разом з її дівчиною, якій приблизно було півтори роки, які разом з [PERSON] знаходились в спірному житловому будинку. Наявність таких фотографій пояснити не змогла, проте підтвердила той факт, що декілька разів бачила позивачку та відповідача разом після офіційного розлучення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки , представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 60 ЦПК України кожна із сторін зобов»язанна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а також обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у шлюбі з 28.10.2005 року по 25.02.2008 рік ( а.с. 8,9). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження [INFO] року [PERSON] народила доньку [PERSON], із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України ( а.с. 5, 10). Згідно договору купівлі-продажу від 06.07.2006 року сторонами був придбаний житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Власником будинку вказаний [PERSON].( а.с. 37,38) Згідно акту обстеження фактичного місця проживання від 16.01.2014 року [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але фактично не проживає з лютого 2008 року.( а.с. 43). Згідно довідки Управління Державної автоінспеції центр ДАІ від 03.01.2014 року за № 9/14-1 за [PERSON], [INFO], котрий мешкає за адресою: [ADDRESS], зареєстровані наступні транспортні засоби : ВАЗ 2107 ,держномер [NUMBER], 2002 року випуску, зеленого кольору ( а.с. 44, 113). Згідно розписки від 07.04.2008 року, яка міститься в матеріалах справи [PERSON], отримала 10000 грн. від [PERSON] за житловий будинок ( а.с. 45). Як пояснила, позивачка по справі, між нею та відповідачем дійсно була домовленість про розподіл спірного житлового будинку, вона не заперечує факт отримання нею грошових коштів в розмірі 10000 грн., проте домовленість була про те, що він їй повинен ще доплатити за будинок 40000 грн. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [PERSON]. є власником автомобілю [NUMBER] 2002 року випуску, дата реєстрації якого зазначена 08.10.2010 року, а особами, які мають право керувати автомобілем зазначені [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 100). Згідно звіту про оцінку майна - житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], вартість об»єкту оцінки - спірного будинку становить 89107 грн. ( а. с. 120-140). Згідно із ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів. У відповідності до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами п.5 ч.1ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме суд може встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи встановлення факту проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу позивачка пов»язує з наступним вирішенням спору про поділ майна, набутого за час їх проживання. У ч.2 ст.3 СК України зазначається, що сім»ю складають особи, які спільно проживають, пов»язані спільним побутом, мають взаємні права та обов»язки. Згідно з ч.1 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно роз»ясень, викладених в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 20.02.2012 року в справі за № 6-97цс11 для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім»єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.Такий висновок відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов»язковим для усіх судів України. Відповідно до положень ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін,та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів,висновків експертів. Факт сумісного проживання позивачки та відповідача однією сім»єю за адресою: [ADDRESS], в період з грудня 2008 року по березень 2012 рік підтверджено поясненнями в судовому засіданні позивачки, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], фотографіями, наданими до матералів справи, якими засвідчено багаторазове перебування позивачки та відповідача по справі з донькою в кругу рідних за місцем проживання, друзів, на відпочинку в період 2009-2010 роки. Акт обстеження фактичного проживання від 13.01.2014 року, на який посилається відповідач по справі ( а.с. 43), не приймається судом до уваги, оскільки такий акт складався станом на 13.01.2014 року, тобто на час, коли шлюбні відносини між позивачкою та відповідачем були припинені, та, у зв»язку з цим, висновки, викладені в акті, не обгрунтовані посиланням на відповідні докази, які б містили інформацію щодо часу припинення шлюбно-сімейних відносин, а саме з лютого 2008 року, як зазначено в акті. Окрім того, свідки, які підписали вказаний акт і були допитані в судовому засіданні, [PERSON], [PERSON], [PERSON] не заперечували проти того факту, що після офіційного розірвання шлюбних відносин неодноразово бачили позивачку разом з відповідачем, який гуляв з її донькою, у тому числі у житловому будинку, пояснити існування фотографій, підтверджуючих факт багаторазового перебування позивачки та відповідача по справі з донькою в кругу рідних за місцем проживання, друзів, на відпочинку в період 2009-2010 роки не змогли. Зазначенння в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 2107, держномер [NUMBER], власником якого є відповідач по справі [PERSON], осіб на право керування автомобілем [PERSON] та [PERSON] також свідчить про те, що між сторонами на момент придбання та реєстрації автомобіля 08.10.2010 року, склалися усталені відносини. Як пояснив сам представник відповідача в судовому засіданні , сторони мали на меті спільно користуватися зазначеним автомобілем . За таких підстав суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім»єю [PERSON] та [PERSON] в період грудень 2008 - березнь 2012 роки за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст.. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов»язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Об»єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, з винятком виключеного з цивільного обороту ( ч. 1 ст. 61 СК України). Здійснення права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжям. Право подружжя на поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст.. 69 СК України. Згідно ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Поділ майна, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними ( частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки ( частина друга статті 364 ЦК України). Згідно роз"яснень п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з"ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім"я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї. При розірванні шлюбу право спільної сумісної власності на житло, набуте під час шлюбу, не припиняється. Розпорядження цим житлом здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ст. 369 ЦК України. В ч. 1 ст. 369 ЦК України закріплено положення про те, що співвласники ваолодіють і користуються майном, що є у спільній сумісній власності, спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 2 ст. 369 ЦК законодавець визначає порядок розпорядження сумісним майном. Воно має здійснюватися лише за згодою всіх співвласників, яка може бути виражена в будь-якій формі, встановленій ЦК для правочинів. Під розпорядженням необхідно розуміти як передачу в тимчасове користування інших осіб, так і відчуження його у власність інших осіб. Однак у випадках вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який вимагає нотаріального посвідчення та ( або) державної реєстрації, згода співвласників на його вчинення має бути висловлена письмово й нотаріально посвідчена в порядку, встановленому нотаріальним законодавством. Окрім того, відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Тому доводи представника відповідача, про те, що між позивачкою та відповідачем добровільно був здійснений поділ майна, тому спірний житловий будинок, не є, за його думкою об»єктом спільного майна подружжя, а є особистою власністю відповідача по справі, не приймаються судом, оскільки спростовуються вищезазначеними нормами права., тому розписка, як доказ в підтвердженні факту поділу майна між подружжям, складену [PERSON] 07.04.2008 року ( а.с. 28), суд не приймає до уваги та приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON].в частині про визнання житлового будинку особистою власністю. Доводи представника відповідача про застосування строків позовної давності суд не примає до уваги за наступними підставами. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 259 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 20 СК України - до вимог, що випливають з сімейних відносин, позовна давність не застосовується крім випадків, передбачених ч.2 ст.72, ч.2 ст.129, ч.3 ст.138, ч.3 ст.139 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.. Позовна давність обчтслюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як вбачається з ухвали про відновлення провадження у справі від 29.06. 2016 ( а.с. 47). позивачка зверталась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту сумісного поживання, поділ майна у 2013 році; ухвалою суду від 30.05.2014 року була призначена судово-почеркознавча експертиза, для проведення якої справа направлена в м. Донецьк, та у зв»язку з проведенням антитерористичної операції на теперішній час не поверталась. Зазанченою ухвалою відновлено провадження у справі, а ухвалою суду від від 30.06.2016 року позовна заява [PERSON] залишена без розгляду. Позовні вимоги [PERSON] про визнання про визнання права особистої власності на житловий будинок, об»єднані з первісним позовом на теперішній час не вирішині у зв»язку знаходженням справи на тимчасово окупованій території. Враховуючи вищезазначені норми права, зокрема той факт, що умовою застосування позовної давності є порушення прав на майно одним із співвласників, вишеперелічені обставини справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача по справі. Доводи відповідача про те, що спірне майно є особистим майном одного з подружжя судом не приймаються, оскільки з безумовною достовірністю не доведено, що воно придбано за особисті кошти [PERSON] Надані на підтвердження своїх доводів свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ВАЗ 2107 держномер [NUMBER] 2002 року випуску, дата реєстрації якого зазначена 08.10.2010 року, тобто в період сумісного проживання сторін по справі, власником автомобіля зазначений [PERSON], а особами, які мають право керувати автомобілем - [PERSON] та [PERSON], суд розцінює як доказ придбання вказаного транспортного засобу за сумісні кошти і для сумісного користування , що , в свою чергу підтверджує факт наявності між сторонами усталених шлюбних відносин. Отже, оскільки автомобіль придбаний в період сумісного проживання з позивачкою і відповідач не надав суду належних доказів придбання спірного майна за особисті кошти, суд приходить до висновку про те, що спірний транспортний засіб належить сторонам на праві спільної сумісної власності відповідно до вимог ст.74 СК України, тому в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання атранспортного засобу особистою власністю задоволенню не підлягають. Отже, за таких підстав, суд приходить до висновку, що житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], автомобіль [NUMBER] 2002 року випуску, дата реєстрації якого зазначена 08.10.2010 року, власником є [PERSON], а особами, які мають право керувати автомобілем зазначені [PERSON] та [PERSON], - є об»єктами спільної сумісної власності подружжя. Дійсна вартість спірного житлового будинку на час розгляду справи становить 89107 грн.,щодо вартості транспортного засобу ВАЗ 2107 сторони домовили в судовому засіданні про його вартість - 30000 грн. Кондиціонер та холодильник LG суд виключає з об»єктів спільного майна подружжя, вказаних позивачкою, оскільки були придбані після припинення шлюбних відносин 03.06.2012 року та 20.11.2012 року, що підтверджено матералами справи ( а.с. 191-193). Оскільки позивачкою чітко не встановлено наявність вказаного майна - 2 дивана, придбаних у 2009 році та у 2012 році, кухонна мебля, дитяча коляска, манеж дитяча стінка, та його вартість, не доведено час придбання, факт належності його до спільного сумісного, тобто не надано належних та допустимих доказів, які б давали підстави для визначення маси спільного майна подружжя та проведення його поділу, свідки також не підтвердили в судовому засіданні наявність конкретно визначеного позивачкою майна на час розгляду справи, його вартість,клопотання про призначення експертизи сторони не заявляли, суд виключає зазначені позивачкою речі з об»ктів спільного майна подружжя. За правилом, встановленим ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 Постанови № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. В п. 25 цієї Постанови зазначено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч.4,5 ст.71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Поділ майна подружжя є предметом позову, а запропонований позивачкою варіант його поділу є способом поділу цього майна, тому зазначення в резолютивній частиі рішення суду про залишення автомобіля, який є спільним сумісно нажитом майном, у спільній частковій власності, внаслідок його поділу, визнавши за кожною стороною право власності на ? його частину, не є виходом за межі позовних вимог. Отже, враховуючи, що спірний житловий будинок є сумісно нажитим майном подружжя, автомобіль ВАЗ 2107- майном, нажитим в період сумісного проживання чоловіка та жінки, та є неподільними річчами, частки чоловіка та дружини в якому є рівними, а також те, що відповідачем попередньо не внесено на депозитний рахунок суду грошова компенсація для сплати позивачці, відповідачем не заявлено вимоги щодо врахування 10000 грн., отриманих ним за будинок, при поділі майна, суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про часткове задоволення позову [PERSON] та визнання ідеальних часток подружжя в цьому майні без його реального поділу із залишенням майна - житлового будинку та автомобіля ВАЗ 2107 у їх спільній частковій власності. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання та поділ майна слід відмовити. В задоволенні зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання права особистої власності на житловий будинок, автомобіль - відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial