Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій зазначає, що [PERSON],[INFO], що мешкає за адресою: [ADDRESS] доставлена сином [PERSON] за напрямком лікаря-психіатра ЦМЛ Карасьова Н.В. у зв'язку із хворобливим характером поведінки: на фоні зловживання алкоголем стала безпокійною, злобною, постійно відчуває хвилювання, висловлює несумітниці, думки про небажання жити, бредові ідеї по відношенню до своєї сестри, пише на неї заяви у міліцію за фактом крадіжки, вчиняє сварки, не спить ночами, відмовляється від лікування. Посилаючись на ст.14 ЗУ "про психіатричну допомогу"комісія лікарів "КУ ОПЛ №4"прийшли до висновку про госпіталізацію хворої в стаціонар у примусовому порядку. Заявники просили суд застосувати до [PERSON] примусову госпіталізацію до Комунальної Установи Обласної психіатричної лікарні №4. Лікар-психіатр в судовому засіданні підтримала подану до суду заяву. В судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти задоволення заяви, вказуючи, що вона непроти лікуватися в добровільному порядку, проте їй ніхто не пропонував. Представник прокуратури Білгород-Дністровського району Одеської області не погодилася з думкою заявника щодо госпіталізації [PERSON] у примусовому порядку до КУ Обласної психіатричної лікарні №4. Заслухавши думку, доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви виходячи з наступного: Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ч. 2. ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про психіатричну допомогу"кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу доки наявність такого розладу не буде встановлена на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Відповідно до ст. 4 Закону України "Про психіатричну допомогу"психіатрична допомога надається на основі принципів законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності та відповідно до сучасного рівня наукових знань, необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально -правовими обмеженнями. У судовому засіданні встановлено, що 14.05.2015 року [PERSON], син [PERSON] звернувся до головного лікаря із заявою про примусове лікування [PERSON], оскільки вона погрожує вистрибнути з 10 поверху, ходить по інстанціям та пише заяви безглуздого характеру, одноразово випила велику кількість снодійного з метою вмерти, вживає алкогольні напої, від лікування відмовляється (а.с.3). Від добровільного стаціонарного лікування [PERSON] відмовлялася, в зв'язку з чим вона примусово була доставлена до КУ Обласної психіатричної лікарні №4 сином [PERSON] за направленням лікаря-психіатра ЦМЛ. Згідно висновку ВКК КЗ «ОПЛ№4» № 456 від 15.05.2015 року: у [PERSON] виявлені ознаки тяжкого психічного розладу у вигляді загострення параноїдної шизофренії із соціально небезпечними діями, що за умови ненадання хворій психіатричної допомоги може призвести до загальної шкоди її здоров'ю та здоров'ю оточуючих, являє реальну загрозу для себе та оточуючих. Відповідно до ч. 3 ст. 13 Закону України "Про психіатричну допомогу"особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону,зокрема, у випадку застосування до особи, яка страждає на психічний розлад і вчинила суспільно небезпечне діяння, примусового заходу медичного характеру на підставах та в порядку, передбачених законами України. Згідно з ст. 14 цього Закону особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб , які беруть участь у справі та у сукупності цих доказів суд доходить до висновку про відсутність правових підстав госпіталізації хворої до стаціонару у примусовому порядку. Згідно із ст. 1 Закону України "Про психіатричну допомогу"тяжкий психічний розлад - розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам'яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Суд приймає до уваги, що особисті пояснення, надані [PERSON] у судовому засіданні, є достатньо адекватними, вона відповідала на запитання суду розсудливо, річ пов'язана, адекватна, поведінка осмислена, контрольована, що свідчить про адекватність поведінки та психічного стану особи, щодо якої ставиться питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу. Залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (ст. 282 ЦПК України). Оскільки судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, поясненнями осіб, які беруть участь у справі, що хвора [PERSON] адекватно усвідомлює оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку, спроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, не вчиняє дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заяви.

Outcome: dismissed