Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

22 травня 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Стандарт", приватного підприємства фірми "Соната", в якому просить визнати недійсним, укладений між публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Стандарт" та [PERSON] іпотечний договір від 15.03.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №634. Позов мотивовано тим, що у березні 2011р. [PERSON] звернувся до позивача з проханням виступити одним з майнових поручителів підприємства перед банком по поверненню кредиту, пояснивши своє прохання тим, що підприємству вкрай необхідний кредит, а банк відстрочив його видачу, так як вимагає підсилити забезпечення крім переданої ним в іпотеку банку житлової нерухомості ще однією іпотекою житлової нерухомості, пообіцявши що всі витрати по нотаріальному посвідченню договору іпотеки будуть здійснені за рахунок підприємства. Оскільки, [PERSON] суттєво допоміг позивачу, надавши у борг гроші, а також крім того, представник банку завірив позивача, що забезпечення повернення кредиту банку у підприємства достатньо, а передача нерухомості в іпотеку носить суто формальний характер, тому позивач дала згоду на укладення договору іпотеки. При цьому позивача на момент укладення додаткової угоди до іпотечного договору, про те, що підприємство вже мало заборгованість перед банком, не повідомили. Позивач вважала, що приватне підприємство фірма «Соната» є добросовісним позичальником і вчасно та у повному обсязі виконує свої зобов'язання перед банком, оскільки банк продовжив відносини з підприємством ще на шість місяців, та збільшив йому ліміт кредитування на 100000 гривен. За таких обставин на думку позивача, Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Стандарт» та приватне підприємство фірма «Соната», укладаючи з позивачем 15.03.2011року іпотечний договір умисно ввели в оману щодо достатнього забезпечення підприємством своїх зобов'язань за Договором про відкриття кредитної лінії № 18/КЛ-0311 від 14 березня 2011р. за рахунок належного на праві власності майна підприємства. Якби відповідачі під час укладення іпотечного договору з банком повідомили позивача, що належні їй на праві власності земельна ділянка та житловий будинок є єдиним забезпеченням повернення кредиту підприємством банку за Договором про відкриття кредитної лінії № 18/КЛ-0311 від 14 березня 2011р., то вона не уклала б з банком іпотечний договір. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі, вважали, що позовні вимоги відповідачі визнають, оскільки в судове засідання не з'явились, заперечень на позов суду не надали. Відповідачі у судове засідання не з'явились, про час і місце судового засідання повідомлялись належним чином, причину неявки суду не повідомили. Суд враховуючи думку позивача, представника позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Заслухавши позивача та представника позивача, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 14 березня 2011 року між публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Стандарт" та приватним підприємством фірмою "Соната" було укладено договір про відкриття кредитної лінії №18/КЛ-0311 та додаткову угоду №1 від 14 вересня 2011 року до договору про відкриття кредитної лінії №18/КЛ-0311, за умовами якого позичальник отримав від банку відновлювальну відкличну траншову кредитну лінію з лімітом 450000 грн. для поповнення обігових коштів зі строком повернення не пізніше 14 березня 2012 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 28% річних. В забезпечення кредитного договору від 14 березня 2011 року №18/КЛ-0311, укладеного між публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Стандарт" та приватним підприємством фірми "Соната", між [PERSON] та публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Стандарт" укладено іпотечний договір від 15 березня 2011 року, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку земельну ділянку, площею 0,0612 га, будинок загальною площею 65,6 кв.м., розташовані за адресою: м. Павлоград, вул.Перемоги, буд.10. Згідно з п. 2.1 вказаного іпотечного договору іпотекою забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо виконання приватним підприємством фірми "Соната" кожного і всіх його зобов'язань за договором про відкриття кредитної лінії №18/КЛ-0311від 14 березня 2011 року у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього. Договір про відкриття кредитної лінії №18/КЛ-0311 від 14 березня 2011 року, а також усі зміни та доповнення до нього, якщо такі будуть укладені в подальшому сторонами, надалі іменуються «Основне зобов'язання» та/або «Кредитний договір». Згідно до договору від 28 вересня 2011 року про внесення змін №1 до іпотечного договору від 15 березня 2011 року, укладеного між [PERSON] та публічним акціонерним товариством "Комерційний Банк "Стандарт", внесено зміни щодо збільшення кредитної лінії до 450000 грн. та строку повернення кредитних коштів до 14 березня 2012 року. Згідно з пунктами 2.4, 2.5 іпотечного договору Сторони цього договору домовились, що іпотека, передбачена умовами цього договору розповсюджується на будь-яке збільшення Основного зобов'язання або процентів за Основним зобов'язанням. При частковому виконанні позичальником Основного зобов'язання іпотека, встановлена цим договором, зберігається в повному обсязі. Жодних умов щодо черговості погашення заборгованості за договором про відкриття кредитної лінії №18/КЛ-0311 за рахунок майна, переданого в заставу, та майна, переданого в іпотеку, іпотечний договір не містить. Відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Згідно з ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони погодились щодо умов спірного іпотечного договору, що не заперечувалось позивачем, представником позивача в судовому засіданні та про що свідчить підпис позивача на спірного іпотечному договорі. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Якщо сторона правочину була введена в оману не іншою стороною правочину, а третьою особою, підстав для застосування ст.230 ЦК немає. Згідно роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які випливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Виходячи з вищенаведеного, у суду відсутні підстави для визнання недійсним оспорюваного іпотечного договору з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed