Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідачки такою, що втратила право користуванням житловим приміщенням, а саме квартирою № 73 по вул. Паризької Комуни 1 в м. Бердичеві посилаючись на те, що він є власником спірної квартири. У вказаній квартирі, крім нього на правах членів сімї у 2003 році були зареєстровані його колишня дружина-відповідачка по справі, його син, та донька. Після розірвання шлюбу у жовтні 2010 року, відповідачка виїхала з помешкання за кордон, щоб там жити та працювати, і таким чином за місцем своєї реєстрації не проживає по теперішній час. На даний час, відповідачка не є членом його сім"ї, не приймає участі у веденні домашнього господарства, не оплачує комунальні послуги. Оскільки відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстрації, він не може реалізувати свої права власника, щодо розпорядження, володіння та користування належним йому майном, а тому змушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Не заперечує щодо постановлення заочного рішення. Відповідачка у судове засідання не з"явилася, заяви про розгляд справи у її відсутності не надала. Про день час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення яке повернулось до суду за закінченням терміну зберігання. У відповідності до ст.197 ЦПК України в зв"язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи технічними засобами не фіксувався. Вивчивши матеріали справи, суд вважає заявлені позовні вимоги безпідставними і не підлягаючими задоволенню. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27.11.2003 року, на підставі договору купівлі - продажу ВАР № 329211 укладенного 02.10.2003 року, позивач є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі на правах членів сімї у 2003 році були зареєстровані дружина позивача - відповідачка по справі, їх син, та у 2006 році їх донька. У квітні 2010 року, шлюб між сторонами по справі було розірвано, після чого як вбачається зі змісту позовної заяви, відповідачка виїхала зі спірної квартири працювати та проживати за кордоном. В обгрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що на даний час відповідачка не є членом його сім"ї, не приймає участі у веденні домашнього господарства та не оплачує комунальні послуги, а тому вважає, що він як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 405 ЦК України встановлено, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленністю між ними і власником житла або законом. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходить з положень ст. 60 СК України про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 08 липня 2000 року по квітень 2010 року перебували у зареєстрованному шлюбі. Спірна квартира була придбана позивачем у власність на підставі договору купівлі-продажу, укладенного 02 жовтня 2003 року, та посвідченного державним нотаріусом Бердичівської нотаріальної контори, і таким чином набуття майна за час шлюбу відповідно до положень СК України, створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Так, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При цьому, відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. Розпорядження майном, що є об"єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Таким чином, з огляду на вказане, суд не вбачає підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою у відповідності до ст. 391, 405 ЦК України. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Позивач просить стягнути з відповідачки на його користь понесені ним витрати на оплату судового збору. Оскільки, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то відповідно до ст. 89 ЦПК України, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються. А тому враховуючи наведене, та

Outcome: dismissed