Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

12 cерпня 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом. Зазначав, що з 01 лютого 2011 року він працював на посаді охоронника в Капустинській сільській раді Яготинського району Київської області. Згідно розпорядження голови Капустинської сільскої ради № 10 від 14 липня 2016 року його було звільнено з вказаної посади згідно ст. 147 КЗпП. Посилаючись на те, що підстави для винесення рішення про його звільнення є надуманими, при звільненні відповідачем грубо порушено вимоги трудового законодавства, з урахуванням збільшених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області № 10 від 14 липня 2016 року про звільнення його з роботи, поновити його на посаді охоронника Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області, стягнути з Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 липня 2016 року та 5 тис. грн. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач пояснив, що він не підписав посадову інструкцію, оскільки вона передбачала, зокрема, відповідальність за пожежну безпеку, для чого не були створені належні умови. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що звільнення [PERSON] з роботи було проведено з дотриманням вимог закону. Так, зазначав, що в 2011 році [PERSON] було прийнято на посаду охоронника Капустинської сільської ради, на роботу його приймала його дружина, яка була тоді головою сільради. У травні 2016 року ним, [PERSON] як головою Капустинської сільської ради на підставі чинного трудового законодавства були внесені зміни до посадової інструкції охоронника. На початку червня 2016 року [PERSON] було запропоновано ознайомитися з новою інструкцією та підписати її, тим самим засвідчивши, що він згоден з новими умовами праці. Однак останній цього не зробив, що було зафіксовано актом від 07 червня 2016 року, жодних аргументованих зауважень чи клопотань щодо відмови в ознайомленні та підписанні надано не було. В липні 2016 року він як голова Капустинської сільської ради повторно спробував офіційно ознайомити [PERSON] з новою посадовою інструкцією. Однак останній знову відмовився, що було зафіксовано актом від 14 липня 2016 року, жодних пояснень своїм діям чи аргументів щодо відмови [PERSON] не надав. Оскільки пройшло два місяця з моменту, коли [PERSON] відмовився виконувати нові правила трудової дисципліни, на підставі діючого законодавства про працю, а саме п. 2 ст. 147 КЗпП України, він прийняв рішення про звільнення останнього зі займаної посади як особи, що не хоче виконувати умов трудової дисципліни, описаної в новій посадовій інструкції. У подальшому представник відповідача, який одночасно є третьою особою по справі, пояснив, що дійсно звільнення [PERSON] на підставі ст. 147 КЗпП України не відповідає вимогам закону, однак вважає, що підстави для поновлення [PERSON] на роботі відсутні і [PERSON] повинен бути звільненим на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, а відтак просив суд змінити підставу звільнення. Також просив відмовити у задоволенні позову в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки [PERSON] приховував, що він має проблеми із серцем, крім того, [PERSON] відмовився від госпіталізації до лікарні та не надав чеків на підтвердження придбання ліків. Суд, заслухавши доводи позивача, представника позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши надані докази, дійшов наступних висновків. Установлено, що з 01 лютого 2011 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з Капустинською сільською радою Яготинського району Київської області та працював на посаді охоронника. Згідно з розпорядженням голови Капустинської сільскої ради № 10 від 14 липня 2016 року [PERSON] було звільнено з посади охоронника Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області на підставі положень ст. 147 КЗпП України. Як вбачається з акта від 22 травня 2016 року охоронник Капустинської сільської ради [PERSON] під час робочого чергування спав, чим порушив трудову дисципліну. Як вбачається з акта про відмову підписання посадової інструкції від 07 червня 2016 року та акту про відмову підписання посадової інструкції від 14 липня 2016 року охоронник сільської ради [PERSON] відмовився підписувати посадову інструкцію охоронника сільської ради, розроблену сільським головою згідно розпорядження "Про затвердження посадової інструкції охоронника Капустинської сільської ради" № 16 від 01 червня 2016 року. Як вбачається з виписки із журналу амбулаторного прийому [PERSON] з 14 липня 2016 року по 21 липня 2016 року перебував на лікуванні на денному стаціонарі з діагнозом гіпертонічний криз ІІ ступеня. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є лікарем сімейної амбулаторії і що 14 липня 2016 року його [PERSON] викликав, у звязку із високим тиском. Як пояснив [PERSON] він отримав стрес внаслідок неприємностей на роботі. [PERSON] було надано допомогу і запропоновано стаціонарне лікування, однак від госпіталізації він відмовився і лікувався в умовах денного стаціонару. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є головним бухгалтером Капустинської сільської ради і що [PERSON] прийняла на роботу його дружина, яка була тоді сільським головою та створила для [PERSON] відповідні умови, виділила йому кімнату. [PERSON] виконував обовязки кочегара на опалювальний період, а також був робочим по благоустрою. Причиною звільнення [PERSON] була відмова підписати нову посадову інструкцію. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона працює спеціалістом- землевпорядником Капустинської сільської ради і що [PERSON] прийняла на роботу його дружина, яка була тоді сільським головою. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що він є депутатом Капустинської сільської ради приїздив разом із [PERSON] до сільської ради вночі і виявив, що охоронник сільської ради [PERSON] спав, про що було складено акт від 22 травня 2016 року. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] був звільнений з роботи на підставі ст. 147 КЗпП України, однак вказана норма закону передбачає лише види стягнення за порушення трудової дисципліни та не може бути підставою для звільнення, що фактично було визнано представником відповідача у судовому засіданні. Доводи представника відповідача та третьої особи про те, що [PERSON] слід змінити підставу звільнення на п. 3 ст. 40 КЗпП, а не поновити на роботі, суд оцінює критично з огляду на те, що відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, лише у випадках, зокрема, систематичного невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувались заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Разом із тим у судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини систематичного невиконання [PERSON] без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, та застосування до [PERSON] заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження голови Капустинської сільської ради Яготинського району Київської області № 10 від 14 липня 2016 року про звільнення з роботи [PERSON], поновлення [PERSON] на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід задовольнити. Як вбачається з матеріалів справи середньоденна заробітна плата [PERSON] перед звільненням становила 74 грн. 61 коп., за травень 2016 року [PERSON] отримав заробітної плати 1718 грн. 37 коп., за червень 2016 року 1788 грн. 33 коп. (отже, середньомісячна заробітна плата [PERSON] становитиме (1788 грн. 33 коп. + 1718 грн. 37 коп.)/2 = 1753 грн. 35 коп.). Робочий тиждень у [PERSON] був шестиденним. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню на користь [PERSON] за період з 14 липня 2016 року по 20 грудня 2016 року, тобто 5 місяців та 5 днів (1753 грн. 35 коп. Х 5 + 74 грн. 61 коп. Х 5 = 9139 грн. 80 коп. За змістом п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить із наступного. Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині завданої моральної шкоди, [PERSON] посилався на те, що прийняття незаконного розпорядження про його звільнення принизило його честь, гідність, підірвало ділову репутацію як добросовісного робітника в очах колег та односельчан, працівників Капустинської сільської ради та депутатського корпусу Капустинської сільської ради, а також погіршило стан його здоров'я, на підтвердження чого надав відповідну медичну довідку. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вказані обставини мають бути належним чином доведені. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер порушення прав позивача, яке виразилося у незаконному звільненні, підірвання його ділової репутації як добросовісного робітника в очах колег та односельчан, працівників Капустинської сільської ради та депутатського корпусу, зусилля, які позивач повинен був вжити для відновлення своїх трудових прав, що вимагає від нього витрачання часу для участі у судових засіданнях. Крім того, суд враховує ті обставини, що незаконне розпорядження про звільнення [PERSON] погіршило його стан здоров'я, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного хворого. Отже, виходячи із засад розумності та справедливості, ураховуючи ступінь та характер моральних страждань, перенесених позивачем, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди частково та стягнути з відповідача на користь позивача 2 тис. грн. моральної шкоди. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що [PERSON] умисно приховав свій стан здоровя і що погіршення його самопочуття відбулось виключно під впливом його особистих вражень від ситуації, оскільки на диспансерному обліку з діагнозом гіпертонія [PERSON] перебуває з 02 червня 2016 року. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Відповідно до ст. 88 ЦПК України на відповідача слід покласти судові витрати. Ураховуючи ту обставину, що позивачем заявлені вимоги як майнового (стягнення середнього заробітку), так і немайнового (повновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди) характеру, то відповідно до ч. 3 ст. 6 ЗУ "Про судовий збір" суд вважає за необхідне стягнути із відповідача судовий збір в дохід держави за кожну позовну вимогу окремо, а саме в розмірі 551 грн. 20 коп. х 2 (вимоги немайнового характеру) , що становить 1102 грн. 40 коп. та 551 грн. 20 коп. за вимогу майнового характеру.

Outcome: partial