Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача нараховану але не виплачена заробітну плату,компенсацію у зв*язку із порушенням строків виплати,середній заробіток за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він працював у відповідача -на Комунальному підприємстві «Донецькфлора» юрисконсультом з 01 липня 2013 року,а 17 листопада 2014 року його звільнили з займаної посади за угодою сторін за ст. 36 КЗпП України та позивач недоотримав заробітну плату за період з 01 вересня 2014 року по 17 листопада 2014 року у розмірі 9000 гр. Вважає, що співвідповідачі несуть солідарну відповідальність за затримку повного розрахунку з ним при звільненні, тому повинні виплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. У судовому засіданні свої вимоги позивач підтримав,наполягає на їх задоволенні. Представник відповідача Кабінету Міністрів України,Міністерства фінансів України,Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнав,та пояснив у судовому засіданні,що згідно статті 142 Конституції України майно, ресурси, земля та кошти комунальної форми власності є власністю територіальної громади. Це означає, що віднині власником комунальних підприємств є лише територіальна громада. Підприємства всіх інших рівнів влади не належать до складу комунальних. Відповідно до статі 31 Закону України "Про власність" визначено, що комунальна власність - це власність адміністративно територіальних одиниць. Суб'єктом права комунальної власності ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року визначені територіальні громади, від їх імені та в їх інтересах яких функції і повноваження місцевого самоврядування здійснюють місцеві ради (ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Зокрема стаття 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначає, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Таким чином з вищевикладеного вбачається, що фінанси підприємств комунальної форми власності є складовою частиною місцевих фінансів. Крім того, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 07дистопада.2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», яка набрала чинності 11 листопада 2014 року, виплата заробітної плати працівникам за період, коли установа розміщувалась на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт на контрольовану територію, (за умови якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої функціональні обов'язки), виплачується у повному обсязі. У зв'язку із тим, що [PERSON] не перемістився разом з установою на контрольовану територію та був звільнений, виплата заборгованості буде здійснена до 31 грудня 2015 року відповідно до Порядку погашення заборгованості із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, розробленого Кабінетом Міністрів України згідно вимог Закону України від 13 січня 2015 року № 85-VIII «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси», який набрав чинності 07лютого 2015 року. Таким чином підстав для задоволення позову відносно Кабінету Міністрів України,Міністерству фінансів України, Державної казначейської служби України немає. Представник Донецької обласної державної адміністрації також не визнав позову та надав письмові заперечення,у яких просить справу розглянути у його відсутність та зазначив,що відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить прийняття рішень про створення, ліквідацію, реорганізацію та пере оформлювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста.Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст.ст. 26,28,30), «Про місцеві державні адміністрації» (ст.ст.18,20) передбачено, що органи місцевої влади самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети, здійснюють управління закладами соціально-культурної сфери, організовують їх матеріально-технічне та фінансове забезпечення. Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності: затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Ст.61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети. Самостійність місцевих бюджетів гарантується правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у цей процес не допускається. Термін «місцеві бюджети» визначений ст. 2 Бюджетного кодексу України - це бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районі бюджети та бюджети місцевого самоврядування. При цьому бюджети місцевого самоврядування - бюджети територіальних громад, громад сіл, їх об'єднань, селищ, міст ( у т.ч. районів у містах). Згідно з п.3 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України ґрунтується на принципі самостійності Державного бюджету України та місцевих бюджетів, тобто держава коштами державного бюджету , не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів місцевого самоврядування, а органи місцевого самоврядування коштами відповідних бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Ст. 43 Бюджетного кодексу України визначено, що при виконанні місцевих бюджетів застосовується казначейське застосовування бюджетних коштів. Центральним органом виконавчої влади що реалізує державну політику у цій сфері є Державна казначейська служба України, що здійснює свою діяльність, згідно з Положенням, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460. За інформацією Державної казначейської служби України (лист від 29 жовтня 2014 р. №14-08/3424-23840) на виконання ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», постанови Правління Нацбанку України від 06 серпня 2014р. № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється Українською владою. Місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів на території яких органи Державної влади тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ від 07листопада 2014 року № 1085-р ( із змінами). Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 « Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04.листопада 2014 р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькі та Луганській областях» КМУ доручено у тижневий строк ужити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення АТО в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення АТО в Донецькій та Луганській областях на роботу в іншу місцевість. Постановою Кабінету Міністрів України від 07листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню, та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Відповідно до п.3 цього ж Порядку, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а в подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі-контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису «плану використання державних коштів» установи. Згідно із п.3 вище зазначеного Порядку, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня ( у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої Ради). Облдержадміністрація відповідно до Конституції України та Закону України « Про місцеві державні адміністрації» є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади та не є вищим органом відносно органів місцевого самоврядування та утворених ними підприємств. Вищим органом відносно КП «Донецькфлора» відповідно до ст.17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є Донецька міська рада. Враховуючи вищезазначене на те, що КП «Донецькфлора» знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Донецька, облдержадміністрація в межах чинного законодавства немає відповідних повноважень для вирішення порушених питань. Представники виконкому Донецької міської ради та Комунального підприємства «Донецькфлора» до судового засідання не з*явились але були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи за електронною поштою. Справа розглядається за вимогами ст. 234 ЦПК України . Дослідивши пояснення в режимі відео конференції позивача,заперечення представників відповідача,матеріали справи та надані докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Контитуції України,КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на працю,що включає можливість заробляти собі на життя працею,яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні,безпечні і здорові умови праці ,на заробітну плату,не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом . Між позивачем та Комунальним підприємством «Донецькфлора» виникли правовідносини, які регулюються КЗпП України. Позивач [PERSON] з 01 липня 2013 року знаходився у трудових відносинах з відповідачем -комунальним підприємством «Донецькфлора».17 листопада 2014 року він був звільнений з згодою сторін. (а.с. 7-8,13,16). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення провести з працівником розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Однак в порушення вказаних положень КЗпП України підприємство остаточний розрахунок з позивачем належних до сплати сум не провели. У вересні 2014 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 7349 гр.81 коп.,а у жовтні 2014 року-3600 гр.,але виплачена вона частково.Мається заборгованість по зарплатні у розмірі 9519 гр.89 коп., котра підтверджена документально. (а.с.5-6,10-12) Як зазначив Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 справа № 1-5/2012 згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 2 цієї статті при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Установивши під час розгляду справи про стягнення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, якщо він не був у цей день на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У справі, яка розглядається судом , між сторонами виник спір із приводу порушення відповідачем законодавства про оплату праці з передбачених ст. ст. 116, 117 КЗпП України підстав. За змістом ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Суд визначає,що відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно до п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Як вбачається із пояснень позивача,наданих доказів дійсно після звільнення позивача йому несвоєчасно були сплачені належні суми заробітної плати. Враховуючи зазначене,положення Порядку про обчислення середньої заробітної плати,а також встановлені судом фактичні обставини справи ,суд перевірив розрахунок ,наданий позивачем та визнав його дещо неправильним з наступного: Середньоденна заробітна плата [PERSON] Згідно наданої довідки КП «Донецькфлора» складає 137 гр.25 коп. та проти цього не заперечує сам позивач. Таким чином суд приходить до висновку, що не проведення своєчасного розрахунку з позивачем є порушенням статей 47 та 116 Кодексу. У зв'язку з цим позивачу необхідно сплатити середній заробіток за весь час затримки розрахунку належних до сплати сум за період з 17 листопада 2014 року по 20 травня 2015 року у розмірі середнього заробітку у 137 гр.25 коп. на 133 робочих дня на загальну суму 18354 грн. 25 коп., яка підлягає стягненню на користь позивача. Крім того,у відповідності до вимог ст.24,34 Закону «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, Закону України « Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв*язку з порушенням строків їх виплати» від 19 жовтня 2010 року ,Положення про порядок компенсації робітникам втрати частини заробітної плати у зв*язку із порушенням строків їх виплати»,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427,Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв*язку із порушенням строків їх виплати,затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 якщо заробітна плата затримується на один та більше календарних місяців ,потрібно начислю вати та сплачувати робітнику компенсацію втрати частини заробітної плати При цьому компенсація за несвоєчасну виплату заробітної плати індексації не підлягає. При цьому позивачу така компенсація розраховується за формулою : С к= ЗП чист.х(1/1х1/1+1х100-100):100 При цьому ЗП чист- сума чистої заробітної плати після утримання,не сплачена в строк поза вини робітника 1\\1-індеск споживчих цін місяця наступного за місяцем нарахованої заробітної плати 1\\п- індекс споживчих цін місяця ,перед місяцем виплати заробітної плати. З урахуванням викладеного розмір компенсації на користь позивача у зв*язку із порушенням строк їх виплати складає 189 гр.89 коп. Вирішуючи питання про суб*єкта стягненні вказаних сум,суд приходить до висновку,що їх треба стягнути само із підприємства,з котрим позивач знаходився у трудових відносинах та котре не сплатила на сьогодні йому заробітну плату після звільнення у повному обсязі. З іншими співвідповідачами позивач в трудових відносинах не знаходився. Більш того,із наданих заперечень відповідачів вбачається,що що згідно статті 142 Конституції України майно, ресурси, земля та кошти комунальної форми власності є власністю територіальної громади. Це означає, що віднині власником комунальних підприємств є лише територіальна громада. Підприємства всіх інших рівнів влади не належать до складу комунальних. Відповідно до статі 31 Закону України "Про власність" визначено, що комунальна власність - це власність адміністративно територіальних одиниць. Суб'єктом права комунальної власності ст. 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року визначені територіальні громади, від їх імені та в їх інтересах яких функції і повноваження місцевого самоврядування здійснюють місцеві ради (ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"). Зокрема стаття 17 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" зазначає, що відносини органів місцевого самоврядування з підприємствами, установами та організаціями, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, будуються на засадах їх підпорядкованості, підзвітності та підконтрольності органам місцевого самоврядування. Таким чином з вищевикладеного вбачається, що фінанси підприємств комунальної форми власності є складовою частиною місцевих фінансів. Крім того, що відповідно до постанови КМУ від 07дистопада.2014 року №595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей», яка набрала чинності 11 листопада 2014 року, виплата заробітної плати працівникам за період, коли установа розміщувалась на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт на контрольовану територію, (за умови якщо установа продовжує функціонувати і працівники виконують свої функціональні обов'язки), виплачується у повному обсязі. У зв'язку із тим, що [PERSON] не перемістився разом з установою на контрольовану територію та був звільнений, виплата заборгованості буде здійснена до 31 грудня 2015 року відповідно до Порядку погашення заборгованості із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, розробленого Кабінетом Міністрів України згідно вимог Закону України від 13 січня 2015 року № 85-VIII «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси». Більш того, як вбачається із наданих пояснень представника Донецької державної обладміністрації відповідно до ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до виключної компетенції міської ради належить прийняття рішень про створення, ліквідацію, реорганізацію та пере оформлювання підприємств, установ та організацій комунальної власності територіальної громади міста Законами України «Про місцеве самоврядування в Україні» (ст.ст. 26,28,30), «Про місцеві державні адміністрації» (ст.ст.18,20) передбачено, що органи місцевої влади самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети, здійснюють управління закладами соціально-культурної сфери, організовують їх матеріально-технічне та фінансове забезпечення. Відповідно до ст. 143 Конституції України, територіальні громади міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності: затверджують програми соціально-економічного та культурного розвитку і контролюють їх виконання, затверджують бюджети відповідних адміністративно-територіальних одиниць і контролюють їх виконання; реорганізовують та ліквідовують комунальні підприємства, організації і установи, а також здійснюють контроль за їх діяльністю; вирішують інші питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції. Ст.61 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування самостійно розробляють, затверджують і виконують відповідні місцеві бюджети. Самостійність місцевих бюджетів гарантується правом самостійно визначати напрями використання коштів місцевих бюджетів відповідно до закону. Втручання державних органів у цей процес не допускається. Згідно з п.3 ст. 7 Бюджетного кодексу України, бюджетна система України ґрунтується на принципі самостійності Державного бюджету України та місцевих бюджетів, тобто держава коштами державного бюджету , не несе відповідальності за бюджетні зобов'язання органів місцевого самоврядування, а органи місцевого самоврядування коштами відповідних бюджетів не несуть відповідальності за бюджетні зобов'язання одне одного, а також за бюджетні зобов'язання держави. Ст. 43 Бюджетного кодексу України визначено, що при виконанні місцевих бюджетів застосовується казначейське застосовування бюджетних коштів. Центральним органом виконавчої влади що реалізує державну політику у цій сфері є Державна казначейська служба України, що здійснює свою діяльність, згідно з Положенням, затвердженим Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460. За інформацією Державної казначейської служби України (лист від 29 жовтня 2014 р. №14-08/3424-23840) на виконання ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», постанови Правління Нацбанку України від 06 серпня 2014р. № 466 «Про призупинення здійснення фінансових операцій» призупинено казначейське обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів та інших клієнтів на території, яка не контролюється Українською владою. Місто Донецьк входить до Переліку населених пунктів на території яких органи Державної влади тимчасово не здійснюють, або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, затвердженого розпорядженням КМУ від 07 листопада 2014 року № 1085-р ( із змінами). Указом Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 « Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 р. «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькі та Луганській областях» КМУ доручено у тижневий строк ужити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення АТО в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв; евакуації працівників (за їх згодою); вивезення в разі можливості майна та документації; переведення державних службовців і посадових осіб місцевого самоврядування з окремих територій у районі проведення АТО в Донецькій та Луганській областях на роботу в іншу місцевість. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню, та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей. Відповідно до п.3 цього ж Порядку, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а в подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі-контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису «плану використання державних коштів» установи. Згідно із п.3 вище зазначеного Порядку, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи яка переміщена на контрольовану територію, здійснюється, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки. Переміщення установи на контрольовану територію, а також її функціонування на цій території здійснюється за рішенням органу вищого рівня ( у разі переміщення органу місцевого самоврядування - за рішенням відповідної місцевої Ради). Облдержадміністрація відповідно до Конституції України та Закону України « Про місцеві державні адміністрації» є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади та не є вищим органом відносно органів місцевого самоврядування та утворених ними підприємств. Вищим органом відносно КП «Донецькфлора» відповідно до ст.17 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є Донецька міська рада. Враховуючи вищезазначене на те, що КП «Донецькфлора» знаходиться у комунальній власності територіальної громади м. Донецька, облдержадміністрація,у тому числі, в межах чинного законодавства немає відповідних повноважень для вирішення порушених питань. Суд також зазначає,що відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеність перед судом їх переконливості. Виходячи із цього принципу, суд не може за власною ініціативою збирати докази або робити інші процесуальні дії, направлені на збирання доказів, а лише оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги частково доведеними, тому підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача Комунального підприємства «Донецькфлора»

Outcome: partial