Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2015р., яке було залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2015р. та ухвалою ВССУ від 09.12.2015р., яким було задоволено позов [PERSON] до ПАТ КБ "Надра". З ПАТ КБ «Надра» на користь позивача було стягнуто: компенсацію за роботу у вихідні в неробочі дні в розмірі 1 371,17 грн.; компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати (індексації заробітної плати) в розмірі 1 091,45 грн.; компенсаційну виплату за порушення права на оплату праці (середній заробіток за час затримки розрахунку) в сумі 270 0624,81 грн. Всього було задоволено позовні вимоги на загальну суму 273 087,43 грн. Вказана грошова сума (кредиторські вимоги) виникали із укладеного між позивачем та ПАТ КБ «Надра» трудового договору та встановлених ст.ст.72,95,107,117 КЗпП України та ст.30 Закону України «Про оплату праці» зобов'язань ПАТ «КБ «Надра» по виплаті сум, пов'язаних із трудовими відносинами та з оплатою праці. Тобто кредиторські вимоги випливали з трудових відносин. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015р. №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015р. №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Згідно вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову\~Ірину Олександрівну. В зв»язку з ліквідацією ПАТ «КБ «Надра» отримання належних мені грошових сум шляхом їх примусового стягнення в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження», стало неможливе, оскільки відносно банків, які перебувають в стані ліквідації, виконавче провадження не здійснюється. В таких випадках стягувач отримує задоволення своїх вимог в спеціальному порядку, встановленому Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», а саме шляхом заявлення кредиторських вимог до банку, що ліквідується. 10.07.2015р. позивач звернулась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку в ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. із заявою про задоволення вимог кредитора на загальну суму 273 087,43 грн., як кредитора, передбаченого п.2 ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (2 черга). Вимоги в якості кредитора були мною заявлені в межах визначеного законом 30-денного строку (копія заяви додається, а оригінал буде надано в судовому засіданні). Листом від 02.11.2015р. Уповноважена особа Фонду, повідомила позивача її визнання кредитором ПАТ КБ «Надра». Разом з тим, належні мені від ПАТ КБ «Надра» грошові суми були включені до різних черг кредиторських вимог, незважаючи на те, що всі заявлені мною вимоги випливали з трудових правовідносин ( копія заяви та листа додаються, а оригінали будуть надані в судовому засіданні). Зокрема, кредиторські вимоги по виплаті компенсації за роботу у вихідні в неробочі дні в розмірі 1 371,17 грн. та компенсації втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати 1 091,45 грн. ( всього на загальну суму 2 462,62 грн.), були включено до 2 черги. Разом з тим, кредиторські вимоги в частині компенсаційної виплати за порушення права на оплату праці (середній заробіток за час затримки розрахунку) в сумі 270 0624,81 грн. - були включені лише до 7 черги. При цьому про будь-яких заперечень щодо включення цієї частини належних мені кредиторських вимог до ПАТ КБ «Надра» до 2 черги або обґрунтування підстав включення таких вимог до 7 черги - відповідач не вказав. З обгрунтованістю віднесення частини належних мені кредиторських вимог до вимог кредиторів ПАТ КБ "Надра", які задовольняються в 7 чергу, погодитись неможливо. Віднесення частини належних кредиторських вимог до 7 черги здійснене безпідставно та необгрунтовано, є протиправним, неправомірним та незаконним, не відповідає вимогам Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», вимогам Конвенції № 173 Міжнародної організації праці 1992 року про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця, а також вимогам ст.124 Конституції України та ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо обов»язковості судових рішень. Відповідач необгрунтовано прирівняв заявлені мною кредиторські вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 270 0624,81 грн. до грошових сум, які за своєю природою носять цивільно-правовий характер та випливають з відносин зобов»язального характеру, в той час мої відносини з ПАТ КБ «Надра» регулювались та випливали з трудових правовідносин, що підтверджується позиціями Верховного Суду України, неодноразово викладених у відповідних постановах. Зважаючи на викладене позивач просить суд визнати протиправним і неправомірним включення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "КБ «Надра» Стрюковою Іриною Олександрівною, належних мені та заявлених мною до ПАТ КБ «Надра» кредиторських вимог на суму 270 0624,81 грн. до кредиторських вимог ПАТ КБ «Надра» сьомої черги; зобов»язати Уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкову Ірину Олександрівну, змінити черговість належних мені кредиторських вимог до ПАТ КБ «Надра» на суму 270 0624,81 грн. та віднести їх до кредиторських вимог ПАТ КБ «Надра» 2 черги. 24.10.2017 р. по даній справі відкрито провадження, призначено розгляд справи. Надіслано копію позову з додатками відповідачу та запропоновано останньому подати письмові заперечення з посиланням на відповідні докази. 05.03.2018 р. у зв»язку із набранням чинності змін до ЦПК України, в судовому засіданні за участі представників позивача та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні 15.05.2018 р. задоволено клопотання представника позивача про залучення до участі у справі співвідповідача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 20.08.2018 р. в судовому засіданні за участі представників сторін, з огляду на обсяг клопотань учасників справи прийнято рішення про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та за відсутності заперечень сторін проведено підготовче засідання, за результатами якого справу призначено до розгляду по суті. Від представника Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб надходив відзив на позовну заяву, де зазначено наступне. Кредиторські вимоги позивача включено у відповідні черги, з огляду на вимоги чинного законодавства України, яке є спеціальним виходячи правовідносин сторін - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Суми стягнуті судом, а саме середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні хоч і пов»язана із заробітною платою. Але не є нею по суті. Верховний Суд України неодноразово підкреслював, що стягнення середнього заробітку є за своєю природою носять - цивільно - правовий характер, відповідальністю за порушення обов»язку щодо здійснення розрахунку при звільнені. Крім того, Конвенцією Міжнародної організації праці «Про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця» № 173 , на яку посилається позивач, також не відносить вимогу щодо середнього за час розрахунку при звільненні до мінімального переліку вимог, які підлягають обов»язковому захисту за допомогою привілею, зокрема, шляхом включення до 2 черги. Від представника Фонду гарантування також надходив відзив на позов. Представником зазначено, що Стрюкової І.О. були відсутні правові підстави для внесення вимог позивача до 2 черги, оскільки ці суми не є заробітною платою. Крім того, матеріали справи не містять будь - яких доказів про те, що в діях Фонду наявна неправомірність, о призвело до порушення прав [PERSON] Представником позивача надано відповіді на відзив представника Уповноваженої особи Фонду. В ньому зазначено, що всі грошові кошти, стягнуті рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2015р. на користь позивача, випливають із трудових правовідносин, в тому числі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст.117 КЗпП України в сумі. 270 624,81 грн. Така компенсаційна виплата, як вид виплати - пов»язана з вирішенням спору, що випливає із трудових правовідносин. Окрім того, вказана виплата - це виплата на отримання якої працівник має право відповідно до державних гарантій, встановлених нормами трудового законодавства (ст.ст.72,95,107,117 КЗпП України, ст.30 Закону України «Про оплату праці»). Віднесення частини належних позивачу кредиторських вимог, які випливають з трудових правовідносин, до вимог 7-ї черги, яка не належить до привілейованої, порушує права позивача та інтереси, в тому числі як кредитора, який згідно з вимогами Конвенції МОП № 173 має переважне та привілейоване право на задоволення свої кредиторських вимог до здійснення виплати іншим, непривілейованим, кредиторам. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представники відповідачів заперечували щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані учасниками справи докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного. Встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2015 року Шевченківським районним судом м. Києва задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення ненарахованої та невиплаченої додаткової заробітної плати, компенсації частини втрати заробітної плати, у зв»язку із порушенням строків її виплати та середнього заробітку за час затримання розрахунку. Стягнуто на користь [PERSON] з ПАТ «КБ «Надра» на мою користь було стягнуто компенсацію за роботу у вихідні в неробочі дні в розмірі 1 371,17 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати внаслідок порушення строків її виплати (індексації заробітної плати) в розмірі 1 091,45 грн.; компенсаційну виплату за порушення права на оплату праці (середній заробіток за час затримки розрахунку) в сумі 270 0624,81 грн., а всього Всього було задоволено позовні вимоги на загальну суму 273 087,43 грн. Ухвалою колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва від 03.09.2015р.рішення суду першої інстанції залишено без змін. Відповідно до постанови Правління Національного банку України від 04.06.2015р. №356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ "КБ "НАДРА", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.06.2015р. №113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку». Згідно вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ КБ «НАДРА» та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ КБ «НАДРА» провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Стрюкову Ірину Олександрівну. Як свідчать матеріали справи, і дана обставина не заперечується відповідачами, 10.07.2015р. [PERSON] звернулась до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію банку в ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. із заявою про задоволення вимог кредитора на загальну суму 273 087,43 грн., як кредитора, передбаченого п.2 ч.1 ст.52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (2 черга). Вимоги в якості кредитора були позивачем заявлені в межах визначеного Законом. Статтями 48, 49 Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначені повноваження уповноваженої особи Фонду, які вона здійснює з дня свого призначення, до яких, зокрема, до компетенції Уповноваженої особи відноситься складання реєстру акцептованих вимог кредиторів (внесення змін до нього) та здійснення заходів щодо задоволення вимог кредиторів. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до ч. 2 ст. 45 Закону уповноважена особа Фонду здійснює такі заходи: 1) визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; 2) відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні уповноваженої особи Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; 3) складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Відповідно до ч.2 ст.49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» , протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює заходи серед яких визначення суми заборгованості кожному кредитору та їх віднесення до певної черги погашення; відхилення вимог в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складення реєстру акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Частиною 1 ст.52 Закону зазначено, що кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: 1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; 2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; 3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; 4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; 5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; 6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); 7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; 8) вимоги за субординованим боргом. Так, як свідчить долучений до матеріалів справи витяг з реєстру акцептованих вимог кредиторів ПАТ «3КБ «Надра», вимоги [PERSON] було включено до 2 черги на суму 2 462 грн. 62 коп.; до 7 черги - на суму 270 624 грн. 81 коп. Представник позивача зазначає, що такі дії Уповноваженої особи є незаконними, оскільки за своєю суттю зазначені вимоги є вимогами, що випливають з трудовим відносин щодо Уповноважена особа Фонду, повідомила мені, що мене визнано кредитором ПАТ КБ «Надра». Разом з тим, належні позивачу від ПАТ КБ "Надра" грошові суми були включені до різних черг кредиторських вимог, незважаючи на те, що всі заявлені мною вимоги випливали з трудових правовідносин, що підтверджується рішенням суду. Представники відповідача вказують на те, що такі стягнення є формою відповідальності за порушення зобов»язання по здійсненню розрахунку під час звільнення. Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29.07.2015 р. роботодавець не виконав зобов»язань передбачених ст.ст. 47,116 ЦПК України не здійснив розрахунок з [PERSON] в день звільнення 13.02.2009 р. Середній заробіток з відповідача стягнуто з огляду на положення ст. 117 КЗпП України за період 13.02.2009 р. по 04.06.2015 р. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином судом встановлено, що ПАТ «КБ «Надра» не виконав своїх зобов»язань перед працівником в день звільнення останнього та застосував положення ст. 117 КЗпП України. Слід зазначити, що зобов»язання здійснити з позивачем належні розрахунки та виплатити належні суми, в розумінні вимог чинного законодавства України, виникли у відповідача до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку. Згідно ст. 5, 6 Конвенції №173 Міжнародної організації праці 1992 р. про захист вимог працівників у випадку неплатоспроможності роботодавця (ратифікована Закону України від 19.10.05 р. №2996-IV) у випадку неплатоспроможності роботодавця вимоги працівників, які випливають із трудових відносин, захищаються за допомогою привілею так, що їх задовольняють за рахунок активів неплатоспроможного роботодавця до того, як непривілейованим кредиторам може бути виплачена їхня частка. Привілей охоплює принаймні: a) вимоги працівників щодо виплати їм заробітної плати за встановлений період, який не може бути меншим, ніж три місяці, і який передує неплатоспроможності чи припиненню трудових відносин; b) вимоги працівників щодо виплати їм заробітної плати за роботу у вихідні дні та заробітної плати за час відпустки, яка є належною до виплати у зв'язку з роботою, що виконувалась упродовж року, в якому мали місце неплатоспроможність або припинення трудових відносин, а також упродовж попереднього року; c) вимоги працівників щодо виплати їм грошових сум, належних до виплати у зв'язку з іншими видами оплачуваної відсутності на роботі за встановлений період, який не може бути меншим, ніж три місяці, і який передує неплатоспроможності чи припиненню трудових відносин; d) вимоги працівників щодо виплати їм вихідної допомоги, належної до виплати у зв'язку з припиненням трудових відносин. Суд погоджується з доводами представника позивача, що віднесення грошових вимог щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, до другої черги кредиторських вимог саме по собі відповідає вказаним гарантіям, оскільки визначає вказані грошові вимоги як привілейовані. Конвенція не містить визначення складових вимог працівників, які випливають із трудових відносин, проте, використане формулювання дає підстави для широкого їх тлумачення. 07.07.1997 року Верховною Радою України прийнято закон України за N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», які відповідно до положень статті 9 Конституції України стали частиною національного законодавства України. Згідно положень статті 32 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, юрисдикція Європейського суду з прав людини поширюється на всі питання тлумачення і застосування цієї Конвенції та протоколів до неї. Вищезазначені тлумачення містяться у рішеннях, що постановляє Європейський суд з прав людини. Відповідно до положень статті 46 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Україна, як сторона цієї Конвенції, зобов'язалась виконувати рішення Європейського суду з прав людини. Положеннями статті 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за № 3477-IV, Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року та практику Європейського суду з прав людини визнано джерелом права в Україні та покладено на суди обов'язок при здійсненні судочинства застосовувати у своїх рішеннях тлумачення Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, які надані Європейським судом з прав людини. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі у справі «Агрокомплекс проти України» (CJSC Agrokompleks v. Ukraine, № 23465/03, 06.11.2011) міститься висновок суду про те, що існування заборгованості, яка підтверджена обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для законного сподівання на виплату такої заборгованості, і становить майно цієї особи в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції. Відсутність у заявника можливості домогтися виконання винесеного на його користь судового рішення становить втручання у право мирне володіння майном в розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції, зазначає ЄСПЛ також в рішенні у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine, № 40450/04, 15.10.2009). Так, вимоги позивача виникли на підставі наявності невиконаних обов»язків банку, з огляду на положення трудового законодавства, грошові кошти стягнені з відповідача судовим рішенням є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, а отже з огляду на вимоги ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» мають бути акцептовані до 2 черги. Так Велика палата Верховного Суду у своїй постанові від 29.08.2018 р. під час розгляду справи № 127/10129/17, провадження № 14-254 цс 18 погодилась з тим, що вимоги кредитора про стягнення середнього заробітку за час затримання розрахунків при звільнення мають включатися відповідно до положень ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів», як вимоги, що підлягають задоволенню у другу чергу. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Беручи до уваги вищенаведене, суд приходить до висновку, що включення кредиторських вимог [PERSON] до сьомої черги з огляду на положення чинного законодавства України, не відповідає останнім, а тому вважає за можливе задовольнити вимоги позивача в частині зобов»язання Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб змінити черговість та включити кредиторські вимоги [PERSON] на суму 270 624 грн. 81 коп. до другої черги. Разом з тим, щодо задоволення вимог [PERSON] в частині визнання протиправним і не правомірним включення вимог позивача до сьомої черги кредиторів банку слід зазначити наступне. Положеннями ст. 5 ЦПК України, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, Верховним Судом України неодноразово наголошувалось, зокрема у постановах у справах № 6-2735цс16, № 6-2309цс16, на тому, що звернення до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як до суб»єкта владних повноважень не є підставою для розгляду спору у порядку адміністративного судочинства порядку. За висновками Верховного Суду України - звернення позивача за захистом своїх прав, що виникли із трудових відносин, відповідно до приписів ст. 15 ЦПК України, спір підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. З огляду на наведене, зважаючи на те, що такий спосіб захисту порушеного права як визнання протиправними дій притаманне для розгляду публічно - правових спорів, з огляду на те, що чинне законодавство України передбачає ефективний спосіб захисту порушеного права - як то зобов»язання відповідача в межах положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (ст. 49 Закону) змінити черговість задоволення вимог кредитора та внести останні до відповідної черги, суд вважає за можливе відмовити у задоволені вимог [PERSON] у цій частині. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial