Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, в якому зазначила, що 15.04.2015 р. Заводським районним судом м. Миколаєва визнано незаконною бездіяльність Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції щодо примусового виконання виконавчого листа по справі №2/412/570/12, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва 28.04.2014 р., про стягнення з [PERSON] 81500 грн. Ухвала набрала законної сили 20.04.2015 р. Виконавче провадження відкрито 30.04.2014 року, але до цього часу рішення суду не виконано, незважаючи на вимоги ч. 2 ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження». Боржник [PERSON] ніде не працює і немає доходів, а має лише майно та спадкове майно, на яке не звернуто стягнення. Жодних штрафних санкцій до [PERSON] за невиконання рішення суду ДВС не застосовує. Позивач вказує, що бездіяльність Заводського ВДВС призвела до того, що вона потерпіла збитки від інфляції, з урахуванням 3% річних, та у вигляді упущеної вигоди від неотримання відсотків по вкладу. Невиконанням судового рішення протягом більше року потягло її моральні страждання, які виразилися в тому, що навіть прийнявши снодійне, вона не могла заснути не одну ніч підряд, в неї піднімався тиск. Вона є інвалідом 1 групи, і переживання у зв*язку з неповерненням коштів не дало змоги лікуватися та відпочивати на курорті, поліпшуючи здоров*я. Неодноразово уточнюючи суми відшкодування, позивач остаточно просила стягнути на її користь з відповідача [PERSON] України в особі Казначейства України 72889 грн. збитків за період з травня 2014 р. по липень 2015 р., моральну шкоду, завдану Державною виконавчою службою невиконанням рішення суду в сумі 70 000 грн. за період з травня 2014 р. по липень 2015 р. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, дала пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Представник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, пояснила, що відсутній такий обов*язковий елемент правовідносин про відшкодування заподіяних збитків, як причинно-наслідковий зв*язок між діями державного виконавця та заподіяними збитками, позивач звернулася з позовом до особи, яка їх не завдала, тобто до неналежного відповідача. Між органом ДВС та [PERSON] відсутні зобов*язальні відносини, що не дає правових підстав для стягнення збитків від інфляції, 3% річних з ДВС або держави. Вказані позивачем збитки виникли з вини боржника у виконавчому провадженні, а не у зв*язку з діями державного виконавця. Позивач не надала доказів і заподіяння їй моральної шкоди. Позивач взагалі безпідставно звернулася з вимогами до Управління ДВС ГТУЮ в Миколаївській області, оскільки посадовими особами вказаного Управління не було вчинено жодних протиправних дій відносно позивача. Представник Заводського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на відсутність зобов*язальних відносин між органом ДВС і [PERSON] в розумінні ст. 625 ЦК України, та на наявність вини боржника у виконавчому провадженні [PERSON] Представник Державної казначейської служби України в судовому засіданні проти позову заперечував, надавши суду письмові заперечення на позов, просив суд в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON], повідомлена про розгляд справи, не з*явилася, про причини неявки суд не сповістила, заяви про розгляд справи за її відсутністю не надходило. Суд вважає можливим розглянути справу у її відсутність на підставі наявних доказів. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 10 ЦПК України обставини цивільних справ встановлюються судом за принципом змагальності. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість, створює необхідні умови для всебічного і повного дослідження обставин справи. Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. [PERSON] того відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 04.04.2014 року був частково задоволений позов [PERSON] до [PERSON], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в межах вартості спадкового майна, яке належало спадкодавцю [PERSON], 80 000 грн.; стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] 1500 грн. витрат, пов*язаних з проведенням експертизи. 30.04.2014 року старшим державним виконавцем Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції [PERSON] було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа по справі №2/412/570/12, виданого 28.04.2014 р. Заводським районним судом м. Миколаєва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] в межах вартості спадкового майна, яке належало спадкодавцю [PERSON], 80 000 грн., та 1 500 грн. витрат, пов*язаних з проведенням експертизи. До теперішнього часу боржником рішення не виконано, виконавче провадження не закінчено, що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні. Позивач звернулася до суду з позовом про відшкодування збитків і моральної шкоди, спричиненої внаслідок бездіяльності органів державної виконавчої служби у виконавчому провадженні, в якому позивач є стягувачем. Так, позивач посилається на те, що жодних штрафних санкцій до [PERSON] з боку державного виконавця застосовано не було, тривалий час не було звернуто стягнення на майно [PERSON] Після відкриття виконавчого провадження у 2014 році державний виконавець направляв запити до державних органів з метою перевірки майнового стану боржника, наявності рухомого і нерухомого майна, отримання будь-яких доходів. Також, неодноразово виходів за місцем проживання боржника, але доступу до квартири не мав, про що склав акти, направляв вимоги боржнику щодо необхідності з'явитися до Заводського ДВС. Згідно інформаційної довідки з Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 07.05.2014 за [PERSON] зареєстровано право власності на 1/2 частку 4-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст.11 Закону державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно ст. 30 Закону державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. На підставі наведених вимог закону Заводський районний районний суд м. Миколаєва постановив ухвалу від 10 вересня 2015 року, яка набрала законної сили. про неправомірну бездіяльность старшого державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції [PERSON], яка полягає у невжитті ним заходів примусового виконання у виді звернення стягнення на майно боржника у виконавчому провадженні ВП №43139132 у строк, встановлений ст. 30 Закону України Про виконавче провадження. Зобов*язано державного виконавця Заводського ВДВС Миколаївського МУЮ [PERSON] вжити заходів примусового виконання, направлених на звернення стягнення на майно боржника у зведеному виконавчому провадженні №48567747. Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки [PERSON] або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою [PERSON] або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки [PERSON] або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою [PERSON] або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. За змістом п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" при розгляді позовів фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", ст. 86 Закону України "Про виконавче провадження" і враховувати, що в таких справах відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. Отже шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Відповідно до ст. 87 Закону України Про виконавче провадження стягувач має право звернутися з позовом до юридичної особи, зазначеної у статті 3 цього Закону, яка зобов'язана здійснити стягнення коштів з боржника, у разі невиконання рішення з вини такої юридичної особи. Збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом. Так, позивач просить відшкодувати на її користь збиткі в розмірі 72889 грн., які складаються з наступного: збиткі від інфляції 40261 грн., 3% річних в сумі 2852,40 грн., упущена вигода 27302 грн. 20 коп. Можливість стягнення збитків від інфляції та 3% річних передбачена ст. 625 ЦК України, та застосовується виключно до випадків невиконання (прострочення виконання) грошових зобов*язань, проте між органом ДВС та [PERSON] відсутні зобов*язальні відносини в розумінні ст. 625 ЦК України. Згідно зі ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК України установлені підстави відшкодування шкоди в рамках недоговірних (деліктних) зобов'язань. Особливості правил відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, установлені статтями 1173, 1174 ЦК України. В судовому засіданні не встановлено, що позивачу завдані збитки у вигляді упущеної вигоди. Досліджені докази не дають підстав визнати, що [PERSON] мала б реальну можливість отримати доходи у визначеному нею розмірі та внаслідок бездіяльності ВДВС їх не отримала. В даному випадку правила пункту 2 частини статті 22 ЦК України на спірні правовідношення (упущена вигода) не розповсюджуються. Відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення збитків. Згідно з ч.2 ст. 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки [PERSON], органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала; зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п.3 ч.2 цієї статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів передбачено в ст.23 ЦК України. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Пунктом 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження"передбачено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, при встановлені факту заподіяння моральної шкоди бездіяльністю органу місцевого самоврядування або його посадовими особами при здійсненні своїх повноважень, моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави або органів місцевого самоврядування. Заявляючи позовні вимоги, [PERSON] посилалася на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених негативних емоціях від порушення її майнових прав: вона не могла заснути, навіть прийнявши снодійне; підвищувався тиск; вона є інвалідом 1 групи, неповернення коштів не дало змоги лікуватися та відпочивати на курорті. Як зазначено вище ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 10.09.2015 року встановлено факт неправомірної бездіяльності державного виконавця Заводського відділу ДВС ММУЮ, яка полягала в невжитті заходів примусового виконання у виді звернення стягнення на майно боржника впродовж тривалого часу, який перевищує загальний строк здійснення виконавчого провадження, встановлений ст. 30 Закону України про виконавче провадження. Така бездіяльність державного виконавця призвела до того, що з 2014 року рішення суду до теперішнього часу не виконане, чим порушено права стягувача та завдано йому моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до абзацу другого ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер правопорушення (бездіяльність Заводського ВДВС), тривалість (з 2014 року) душевних страждань позивача, відсутність негативних наслідків від спричинення позивачу моральних страждань, в тому числі у вигляді неможливості стягнення за виконавчими документами. Суд вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди слід задовольнити частково у розмірі 1000,00 грн., оскільки позитивне вирішення спору на користь позивача, на думку суду, слід також розцінювати як відшкодування моральної шкоди. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~встановлено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 р.), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. На підставі викладеного та

Outcome: partial