Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

04.03.2015 року позивач [PERSON] в особі представника - [PERSON] та позивач [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. В даному будинку, окрім них зареєстрований, але не проживає з 27.06.2013 року колишній чоловік онуки [PERSON] та доньки [PERSON] - [PERSON] Враховуючи ст. 405 ЦК України - відсутність без поважних причин [PERSON] у вказаному будинку більше року, позивачі просили визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовні заяві обставини справи, просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом про розгляд справи повідомлявся через ЗМІ, а саме через оголошення в газеті "Урядовий кур'єр". Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується рішенням народного суду м. Вознесенська Миколаївської області від 23.11.1975 року, ухвалою Вознесенського міського суду від 29.05.1990 року, рішенням Вознесенського міського суду від 15.01.1991 року (а.с.12-13,14, 15-16). [PERSON] є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 12.09.1985 року ( а.с. 17 ). Рішенням Вознесенського міськрайонного суду миколаївської області від 06.12.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, набрало законної сили 17.12.2013 року ( а.с. 23 ). Згідно будинкової книги для прописки громадян, що проживають в [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований у вищевказаному будинку з 08.10.2007 року (а.с. 18-21). Дана інформація знайшла своє підтвердження адресною довідкою Вознесенського РВ УМВС Миколаївської області (а.с. 33). Відповідно до довідки квартального комітету № 50 м. Вознесенська Миколаївської області від 02.03.2015 року, [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], але не проживає з 27.06.2013 року (а.с. 22). Конституцією України(ст. 41) та ст. 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до висновку, викладеному у постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57 /цс 11 вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Частиною 2 ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла втрачають право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, умовою визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є не проживання особи протягом певного часу. В матеріалах справи наявні докази, які свідчать про не проживання відповідача в спірному будинку, за місцем реєстрації, з 2013 року, з власної ініціативи. Зважаючи на викладене та виходячи зі змісту ст. 405 ЦК України та Постанови Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс-11 звільнення членом сім"ї, або колишнім членом сім"ї спірного житлового приміщення та його відсутність без поважних причин за місцем реєстрації встановлений строк є достатньою правовою підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом.

Outcome: approved