Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

[PERSON] (далі - «Позивач») звернулась до суду з даним позовом до [PERSON] (далі - «Відповідач») про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування заявлених позовних вимог Позивач посилається на наступні обставини. 09.06.2017 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. За умовами договору від 09.06.2016 року Відповідач отримав у Позивача в борг грошові кошти в розмірі 5 000, 00 доларів США та зобов`язувався повернути дану суму коштів до 01.01.2017 року. На підтвердження укладення договору позики та його умов Відповідачем було надано розписку. В порушення взятих на себе зобов`язань Відповідач не повернув Позивачу борг у строк, обумовлений договором позики, уникає спілкування з Позивачем та не має наміру повертати борг. Оскільки, Відповідач не виконує свого обов`язку за договором, Позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом та просить стягнути з Відповідача на її користь грошові кошти в розмірі 5 000,00 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 8094,48 грн. 14.03.2019 року та 22.04.2019 року в судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просила позов задовольнити. Пояснила, що знайома з Відповідачем з 2013 року, вони познайомились завдяки спільним знайомим. В подальшому вони спілкувались по роботі. На початку 2016 року Відповідач звернувся до Позивача з проханням надати йому кошти для лікування дружини. Вони зустрілись у кафе на вулиці Привокзальна у м.Біла Церква, де на його прохання вона передала Відповідачу 5000,00 доларів США, а взамін взяла розписку від нього. При цьому Відповідач надав Позивачу копію свого паспорта і ідентифікаційного номера, які Позивач надала до матеріалів справи. Пізніше Відповідач обіцяв повернути кошти, втім свого обов`язку не виконав. Останній раз вони спілкувались на початку червня 2018 року, Відповідач обіцяв повернути суму боргу. В судовому засіданні Позивач надала суду оригінал розписки, заяву про уточнення розміру трьох процентів річних від простроченої суми боргу та заявила, що не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 40-42). Представник позивача - [PERSON] . в судовому засіданні вимоги позову підтримала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просила позов задовольнити. В судове засідання Відповідач [PERSON] не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило (а.с. 24-25, 36-38). Суд, об`єктивно та всебічно дослідивши матеріали даної справи, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 09.06.2017 року між Позивачем та Відповідачем [PERSON] було укладено договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов Відповідачем було надано оригінал розписки (а.с. 41). За умовами договору від 09.06.2016 року Відповідач отримав у Позивача в борг грошові кошти в розмірі 5 000, 00 доларів США та зобов`язувався повернути дану суму коштів до 01.01.2017 року. В порушення взятих на себе зобов`язань Відповідач Позивачу борг у обумовлений договором позики строк не повернув. Вирішуючи дану справу суд враховує наступні норми матеріального права України. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність", Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" (далі Декрет N 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР "Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті". Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такий правовий висновок міститься в Постанові від 16.01.2019 року Великої Палати Верховного суду у справі N 373/2054/16-ц, який в силу положень частини шість статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», та частини чотири статті 263 ЦПК України суду необхідно враховувати при виборі і застосуванні норм права для вирішення даного спору. Крім того, частиною два статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Так, суд погоджується з наданим Позивачем розрахунком 3% річних від простроченої суми та зазначає, що стягненню з Відповідача станом на дату позову 10.12.2018 рік підлягає 8094,48 грн. Таким чином, даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, про те, що позов підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти за договором позики від 09.06.2016 року в сумі 5 000,00 доларів США та три відсотки річних від простроченої суми у розмірі 8094,48 грн. Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених позовних вимог з урахуванням обраного позивачем способу захисту права. При цьому суд враховує, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 3, 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України сплачений при подачі позову Позивачем судовий збір у сумі 1472,17 грн. необхідно стягнути з Відповідача.

Outcome: approved