Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з відповідачем по справі перебувала в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.11.2017р. На ґрунті погіршення сімейних відносин з чоловіком, останній у вересні 2017 року залишив будинок в якому вони спільно проживали за адресою [ADDRESS], та переїхав до своїх батьків, за адресою [ADDRESS]. При цьому, відповідач також забрав з собою малолітніх дітей: сина [PERSON], 2004 р.н. та доньку [PERSON], 2010 р.н. Оскільки [PERSON] самостійно, всупереч волі позивачки, змінив місце проживання спільних дітей та на теперішній час ігнорує її вимоги щодо добровільного їхнього повернення до зареєстрованого місця проживання, [PERSON], посилаючись на ст. 162 СК України, просить суд прийняти рішення про відібрання [PERSON] та [PERSON] від їхнього батька [PERSON] та повернути їх до проживання за адресою: [ADDRESS], допустити негайне виконання судового рішення та стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримала та пояснила, що забравши дітей відповідач фактично ізолював їх від спілкування з матір'ю, тим самим позбавивши їх материнської уваги та опіки, що має негативний вплив для їхнього виховання та розвитку. Крім цього, проживання дітей з батьком призводить до погіршення їхнього навчання та стану здоров'я, оскільки вони часто хворіють та не відвідують школу, відповідач займається самолікуванням дітей, даючи їм медичні препарати, які не відповідають їхньому віку, тим самим, на думку позивача, отруюючи їх. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та наполягав на їхньому задоволенні з підстав наведених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав суду відзив в якому пояснив, що дійсно між ним та позивачем склалися конфліктні стосунки, внаслідок чого, через постійні скандали та суперечки він був вимушений переїхати проживати до своїх батьків. Донька та син також не захотіли проживати разом з матір'ю та добровільно пішли жити разом з батьком до своїх дідуся та бабусі і на теперішній час не бажають повертатися до будинку в якому проживає позивач. Будь-якої домовленості між ним та дружиною стосовно місця проживання дітей не обговорювалось та згода з цього питання між сторонами не досягалась, а відтак відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та просить відмовити в їхньому задоволенні. Крім того зазначив, що обвинувачення позивачки у негативному впливі на виховання дітей та їх стан здоров'я безпідставні. Представник відповідача в судовому засіданні також просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності позивачем підстав для застосування ст.. 162 СК України. Зокрема, зазначила, що ані рішенням органу опіки та піклування, ані судовим рішенням не було визначено місце проживання малолітніх дітей разом з матір'ю, між сторонами також не існувало такої домовленості, а відтак в діях батька, який має такі ж рівні права як і мати, відсутня протиправна поведінка щодо дітей, яка б спонукала до примусового відібрання дітей. Представник третьої особи органу опіки та піклування Голопристанської міської ради зазначила, що органом опіки та піклування не виносилося рішення про встановлення місця проживання дітей, розглядалася заява позивачки про незаконне утримання дітей батьком, проведено обстеження умов проживання дітей, умови задовільні, рекомендовано батькам встановити місце проживання дітей по два тижня у кожного. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. У шлюбі в них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та [NUMBER] відповідно. Згідно записів в домовій книзі на будинок [ADDRESS], малолітні діти [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою. Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 06.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов від 03.01.2018 року, [PERSON] разом з дітьми проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS], в будинку який належить [PERSON]. Будинок складається з шести кімнат, кухні та веранди. Стан утримання помешкання та санітарно-гігієнічні умови задовільні. Для виховання, навчання та утримання дітей створені належні умови. Взаємовідносини в сім'ї доброзичливі. Батько виконує батьківські обов'язки по вихованню та утриманню дітей. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно положень ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місці проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. Згідно ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, системний аналіз правових норм глави 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей» та ч.1 ст.162 СК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина, в тому числі способом викрадання. В ході розгляду справи було встановлено, що протягом останнього часу (близько шести місяців) малолітні діти постійно проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні. Відповідач належним чином виконує батьківські обов'язки, має постійне місце роботи, стальний дохід, позитивно характеризується громадськістю за місцем проживання та місцем працевлаштування, що підтверджується відповідними характеристиками, регулярно відвідує школу, активно приймає участь в шкільному та позашкільному житті дітей, являється членом батьківського комітету, здійснює допомогу класному керівникові, має грамоти та подяки. Вказані обставини підтверджені письмовими доказами, які долучені до матеріалів справи. При цьому, сторони в судовому засіданні не заперечували та підтвердили, що після припинення сімейно-шлюбних відносин між ними склалися конфліктні стосунки, і між ними місце проживання їхніх дітей, відповідно до ст. 160, 161 СК України, не визначалося, рішення судом з цього приводу не ухвалювалось. Також не визначалися і способи участі батька у вихованні дітей згідно ст.ст. 157-159 СК України (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дітьми місця його проживання, тощо). Матеріали справи не містять доказів, що відповідач вчинив протиправні дії щодо малолітнього сина чи доньки, та змінив їхнє місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування. Оцінюючи встановлені у справі обставини, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд визнає, що між сторонами виник спір про визначення місця проживання дітей, який не може вирішуватися у спосіб, обраний позивачем, шляхом відібрання дітей від батька і повернення їх матері. Під час розгляду справи, позивачем та її представником позовні вимоги не уточнювались та питання про визначення місця проживання малолітніх дітей в межах розгляду даної цивільної справи не пред'являлося. Крім цього, суд вважає за необхідне також зазначити наступне. Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М. С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Виходячи з викладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. До матеріалів справи долучено дослідження проведене Херсонською міською громадською асоціацією психологів та психотерапевтів, згідно висновків якої встановлено, що діти досі знаходяться в стресовому стані та глибоко переживають через конфлікт між батьками. Проте, на даний час діти прихильні більше до батька і проживання під його опікою буде більш доречним. До показів позивачки та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд відноситься критично, оскільки хвороба дітей простудними захворюваннями, погіршення їхнього навчання, постування дітей, не є підставами для задоволення позивних вимог. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відсутність обставин, визначених ст. 162 Сімейного кодексу України, а тому вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] залишити без задоволення.

Outcome: dismissed