Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

У квітні 2016 року ТОВ «Сміла Енергоінвест» звернулося до суду позовом, про стягнення заборгованості за послуги із централізованого опалення місць загального користування, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є постачальником теплової енергії до будинку № 3 по вул. Комунарська в м. Сміла, та власником квартири № 45 цього будинку є [PERSON], яка встановила у своїй квартирі індивідуальне опалення та від'єднався від системи центрального теплопостачання, а тому зобовязана оплачувати позивачу послугу з опалення місць загального користування. Позивач стверджує, що відповідач не оплачує за послугу опалення місць загального користування у відповідному будинку, в зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість за спожиту теплову енергію на суму 938 грн. 44 коп. Представник позивача в судовому засідання не зявився, але надала до суду заяву про підтримання позову з підстав наведених в позовній заяві, просить позов задовільнити, а справу розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, звернулась із письмовим запереченням, у сякому позовні вимоги не визнал посилаючись на те, що вона не укладала договір з ТОВ "Сміла Енергоінвест" про надання їм послуг із централізованого теплопостачання місць загального користування, крім того, вказує, що акти ТОВ «СмілаЕнергоінвест» про обстеження будинку є сфальсифікованими, стосовно чого вона зверталась з відповідно заявою до поліції. Крім того зауважила, що позивачем пропущено строк позовної давності. Заяв про відкладення судового розгляду, чи то про апроведення судового засідання без її участі, до суду не надавала. Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Виходячи з вимог ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав, обовязків, зокрема, є юридичні факти. Згідно ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний сплачувати житлово-комунальні послуги у строк встановлений договором чи законом. Рішенням виконкому Смілянської міської ради № 661 від 21 червня 2007 року, до якого внесено зміни рішенням виконкому Смілянської міської ради № 651 від 20 жовтня 2010 року, визначено виконавців житлово-комунальних послуг у житловому фонді, яким в тому числі визначено і позивача. Також рішеннями виконкому Смілянської міської ради №652 від 20 жовтня 2010 року та № 261 від 22 квітня 2011 року встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення. Починаючи з листопада 2014 року позивачу встановлені тарифи на послуги з теплопостачання для населення, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №146 від 17 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 19 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, їх учасниками відповідно є власник, споживач, виконавець, виробник. За ст. 20 цього ж Закону України споживач зобовязаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Разом з тим, відсутність укладеного між сторонами договору не звільняє споживачів від оплати наданих їм житлово-комунальних послуг за затвердженими в установленому порядку тарифами, що прямо передбачено ч. 2 ст. 162 Житлового кодексу України та п. 5 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». На підтвердження своїх вимог позивач в позовній заяві посилався на те, що за п. 28 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ № 630 від 21 липня 2005 року, споживачі, які встановили у квартирі багатоквартирного будинку індивідуальні (автономні) системи опалення, оплачують послуги з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Також представник позивача посилався на те, що відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків можуть бути акти цивільного законодавства та акти органів державної влади чи органів місцевого самоврядування. В даному випадку такими є Постанова КМУ № 630 та рішення виконкому Смілянської міської ради про визначення надавачів послуги та встановлення тарифів на відповідні комунальні послуги. Крім того додатком до Наказу № 47 від 22 лютого 2008 року Мінжитлокомунгоспу являються рекомендації щодо застосування вказаної Методики, де зазначено, що в ній наведені розрахункові усереднені дані річного споживання теплової енергії на опалення МЗК для будинків, зведених за типовими для всіх областей України проектами масових серій до 1995 року, за умов додержання закладених в проекті архітектурно-конструктивних та інженерних рішень, якими можна скористатися для розрахунків при відсутності проектних даних. Розрахунок вартості відповідної послуги проводиться згідно СніП2.04.05-91. За змісту позовних вимог, а також досліджених судом доказів вбачається, що оплата за опалення МЗК проводиться у звязку з наявністю в підїзді будинку, де знаходиться квартира відповідача опалювальних приладів, а саме 4 приладів "комфорт 20", що обєктивно підтверджується актом по обстеженню будинку (а.с.18) що яскладений за участю представника балансоутримувача будинку ОСББ "Глобус". Компенсація втрат підприємтсва повязаних із опаленням місць загального користування визначена відповідною Методикою, якою користується і позивач при здійсненні нарахувань. Опалення МЗК здійснюється через втрати тепла на розподільчих трубопроводах у підвалах, огороджувальних конструкціях, якими є стіни квартир, де здійснюється централізоване теплопостачання, та за рахунок труб подачі тепла, що йдуть по квартирах у перекриттях між поверхами. Для визначення втрат на розподільчих трубопроводах, в зв'язку зі скаргами споживачів послуги, у 2011 році у всіх будинках була проведена перевірка стану ізоляції на цих трубопроводах, визначена їх довжина та діаметр, про що складено відповідні акти по кожному будинку. В будинку, де проживає відповідач така перевірка також була проведена з зазначенням, по яких трубах дотримано нормативів щодо їх ізоляції та по яких ні(а.с.18). Оскільки даний будинок є типовим, побудови до 1995 року, то при розрахунку плати за МЗК, враховуються втрати тепла на розподільчих трубопроводах, що відповідають нормативу при будівництві, хоча фактично ці втрати є більшими. Крім того через високу плату за МЗК, яка виходить при нарахуванні з читким дотримання вимог Методики, підприємство прийняло рішення про взяття на себе частини втрат та з лютого 2013 року при здійсненні розрахунків враховується лише показник по розподільчих трубопроводах у підвалах, без врахування втрат через огороджувальні конструкції та міжповерхові перекриття, а також враховується усереднений 4% процент втрат від теплового навантаження на будинок, оскільки нормативними документами він передбачений в межах від 2% до 7%. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості. Будинок в якому проживає відповідач є типовим, побудови до 1995 року, тому відповідно до п.1.3 Методики позивачем здійснюються відповідні розрахунки, як для такого, що обладнаний системою опалення МЗК. Посилання відповідача на те, що акти обстеження будинку № 45 по вул. Трипільська (до перейменування Клмунарська) м. Сміла та підписи на них сфальсифіковані, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Та відповідно до копії висновку про результати розгляду громадян Смілянського ВП ГУНП в Черкаській області від 6 жовтня 2016 року та 1 вересня 2016 року заява [PERSON] розглянута та ознак кримінального правопорушення виявлено не було і підстав для внесення відомостей до ЄРДР не має. Таким чином судом встановлено, що нарахування оплати за МЗК товариством у відповідний період здійснювалося відповідно до вимог діючого законодавства та існуючих нормативних документів, відповідач послугу фактично отримав, відповідно до існуючих нормативних документів, а тому повинна її оплачувати, в звязку з чим позов підлягає до задоволення. Разом з тим відповідач просила застосувати строки позовної давності, що передбачено ст. 267 ЦК України. Оскільки звернення до суду з заявою про видачу судового наказу перериває строки позовної давності, загальний строк якої становить 3 роки, відповідно до ст. 257 ЦК України, а така заява подана у лютому 2016 року та охоплювала період з жовтня 2010 року по листопад 2015 року включно, то позов підлягає задоволенню в частині стягнення плати за комунальну послугу надану в період з лютого 2013 року по листопад 2015 року в сумі 268 грн. 65 коп., з врахуванням вимог ст. 118 ЦПК України щодо можливості подання позову з такими вимогами лише після скасування судового наказу судом. Витрати по справі у вигляді судового збору складаються з двох платежів на загальну суму 1378 грн.: за видачу судового наказу та подання позову. Оскільки повернення витрат за видачу судового наказу не передбачено діючим законодавством, з відповідача необхідно стягнути частину сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду, пропорційно до суми задоволених судом вимог. Так 268 грн. 65 коп. відповідає 28,62 % від заявленої ціни позову, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (28,62% від 769 грн. = 219,93). На підставі ст. 67, 68 ЖК України, ст. 19, 20 ЗУ „Про житлово-комунальні послуги, ст. 24, 25 ЗУ „Про теплопостачання, Постанови КМУ № 630 від 21 липня 2005 року,

Outcome: partial