Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-06 00:00:00

Заступник прокурора Черкаської області у порядку\~ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру"\~звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 28.01.2014 року розпорядженням Черкаської районної державної адміністрації №26 «Про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою» надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництва, які розташовані в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту, в тому числі [PERSON] та іншим. Розпорядженням Черкаської РДА №28 від 13.02.2014 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельних ділянок загальною площею 12,5166 га в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту. Вказаним розпорядженням визначено вид угідь цих земель як «піски» та віднесено до земель загального користування. Розпорядженням Черкаської РДА №72 від 21.03.2014 року «Про затвердження проектів землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок в адміністративних межах Будищенської сільської ради за межами населеного пункту та безоплатно передано у власність [PERSON] та іншим 23 громадянам земельні ділянки для ведення індивідуального дачного будівництва. На підставі договору дарування земельної ділянки від 14.07.2014 №2-1046, укладеного між [PERSON] та [PERSON] державним нотаріусом прийнято рішення про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124981500:01:001:2066 за [PERSON] . Рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером 7124981500:01:001:2066 прийнято реєстраційною службою Черкаського районного управління юстиції №14428033 від 14.07.2014. У зв`язку виявленням порушень, допущених під час прийняття розпорядження Черкаської РДА №72 від 21.03.2014, органами прокуратури оскаржено його в судовому порядку. Так, розпорядження Черкаської РДА №72 від 21.03.2014 року є таким, що не відповідає вимогам чинного земельного та водного законодавства України, оскільки порушено порядок встановлення цільового призначення землі; затверджений проект із землеустрою не містить визначених законом висновків про його погодження територіальним органом архітектури та містобудування; відведення землі для містобудівних потреб здійснено без наявності розробленого та затвердженого детального плану території або іншої містобудівної документації; проект із землеустрою не погоджений центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства; не проведено обов`язкову експертизу землевпорядної документації; відведення земельної ділянки здійснено в межах охоронної зони повітряної лінії електропередач. Рішенням Черкаського районного суду від 09.06.2016, у справі № 707/2165/15-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11.08.2016, задоволено позов керівника Черкаської місцевої прокуратури до Черкаської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання розпорядження незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки. Зокрема, визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА від 21.03.2014 №72 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині передачі у власність земельної ділянки первісному набувачу - [PERSON] , площею 0,091 га в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту. Витребувано на користь держави від [PERSON] земельну ділянку площею 0,091 га за кадастровим номером 7124981500:01:001:2066. Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського РУЮ про державну реєстрацію права власності за [PERSON] земельної ділянки №14428033 від 14.07.2014. Суд, погоджуючись з доводами прокурора дійшов висновку, що при прийнятті розпорядження №72 Черкаською РДА не дотримано визначеної чинним законодавством України процедури встановлення та зміни цільового призначення спірної земельної ділянки, а тому є неможливим віднесення її до виду угідь «піски». Передачею у власність спірної земельної ділянки, фактично передано у власність громадян частину об`єкта нерухомості державної власності -Вільшанської захисної дамби, що перебуває на балансі Черкаського РУВР, яке є її обслуговуючою організацією, тобто титульним володільцем. Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що допущені порушення під час прийняття спірного розпорядження щодо відведення земельних ділянок для дачного будівництва без встановлення обмежень на їх використання в частині можливості будівництва споруд в межах охоронної зони повітряної лінії електропередач порушує пряму заборону на використання таких земель з метою забудови. Сукупність наявних доказів об`єктивно свідчить про наявність порушення інтересів держави у сфері раціонального використання, охорони та розпорядження землями державної власності, вимог\~ст. 324 ЦК України, норм\~Конституції України\~та права власності Українського народу. Таким чином, факт протиправності розпорядження Черкаської РДА №72, як наслідок - незаконність набуття [PERSON] , як первинним власником, права приватної власності на спірну земельну ділянку за рахунок державних земель водного фонду не потребує повторного доказування, оскільки ця обставина вже встановлена судовим рішенням. Разом з тим, моніторингом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно установлено, що право власності на спірну земельну ділянку за кадастровими номерами 7124981500:01:001:2066 перейшло до третьої особи. Так, право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7124981500:01:001:2066 площею 0,091 га на підставі договору дарування від 14.07.2014 № 2-1046 перейшло від [PERSON] до [PERSON] . У подальшому право власності на спірну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу від 22.11.2016 № 8892 перейшло до [PERSON] , 27.12.2016 на підставі відповідної землевпорядної документації земельну ділянку поділено на дві ділянки 7124981500:01:001:2274 та 7124981500:01:001:2275. На даний час, речове право на новосформовані земельні ділянки за кадастровим номером: -7124981500:01:001:2274 належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8892 від 22.11.2016 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А.; -7124981500:01:001:2275 належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8892 від 22.11.2016 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. З наведених обставин вбачається порушення права державної власності на землю, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельних ділянок, з огляду на наступне. З наведених обставин вбачається порушення права державної власності на землю, відновлення якого можливо лише шляхом витребування земельної ділянки, з огляду на наступне. Рішенням Черкаського районного суду у справі № 707/2165/15-ц від 09.06.2016 року встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння держави поза її волею, шляхом прийняття незаконного розпорядження №72 з перевищенням наданих їй повноважень. За обставинами, в тому числі дослідженими судами у вказаній вище цивільній справі, встановлено відсутність будь - якого рішення держави Україна, в особі її уповноважених органів, щодо передачі земельної ділянки кадастровий номер 7124981500:01:001:2066 з державної власності. Не є таким рішенням розпорядження органу державної влади, прийняте поза межами його компетенції, визнане судом незаконним та скасоване. Відповідно до ст. ст.\~317,\~319 ЦК України\~саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно вимог\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. При цьому, ч. 2\~ст. 328 ЦК України\~передбачено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч. З\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»). Відповідно до\~ст. 56 ЦПК України\~прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Так, за матеріалами справи установлено та підтверджено судовим рішенням, що спірна земельна ділянка розташована в межах прибережної захисної смуги Кременчуцького водосховища, належала до земель резервного фонду та загального користування, зайнятими штучними водосховищами, тобто відносилась до земель водного фонду щодо яких встановлений особливий режим охорони та використання. Перебування спірної ділянки у приватній власності громадянина для індивідуального дачного будівництва не лише порушує право власності на неї держави, а й унеможливлює контроль за збереженням земель водного фонду, їх раціональним використанням та забезпечення іншим громадянам конституційного права на доступ до таких земель (ст. 13 Конституції України, ст.ст.\~58,\~59 ЗК України). Отже, пред`явлення даного позову спрямоване на відновлення порушеного права держави на землі водного фонду, суспільної рівноваги та забезпечення конституційного права кожного громадянина користуватися землями водного фонду у встановлений законом спосіб. Враховуючи, що дачне будівництво передбачає зведення капітальних споруд, яке може призвести до руйнування Вільшанської захисної дамби, як наслідок - підтоплення населених пунктів тощо, у спірних правовідносинах очевидним є наявність інтересів держави. Також, вирішуючи питання про справедливий баланс між інтересами держави у даному спорі та інтересами відповідача, необхідно зазначити наступне. Відновлення державного інтересу, окрім як шляхом повернення (витребування) спірної земельної ділянки у власність держави в статусі земель водного фонду, діючим законодавством не передбачається. Зокрема, неможливо встановити достатні обмеження у її використанні відповідачем, які б надали змогу забезпечити використання та збереження ділянки, саме як земель водного фонду. Більше того, такі обмеження унеможливлять використання відповідачем цієї ділянки у запланованих цілях - для будівництва та обслуговування житлових будинків. Внаслідок незаконної передачі у приватну власність земельної ділянки водного фонду відбулось порушення інтересів держави, права власності Українського народу на землю, закріпленого у ст.ст.\~13,\~14 Конституції України. Правовідносини, пов`язані з протиправним вибуттям земель із державної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес. У зв`язку із вищевикладеним позивач просить суд, витребувати у [PERSON] на користь держави Україна в особі Черкаської обласної державної адміністрації (земельну ділянку площею 0,0455 га, кадастровий номер 7124981500:01:001:2274 та земельну ділянку 7124981500:01:001:2275, розташовану в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту; скасувати запис про державну реєстрацію права власності від 01.02.2017 № 18889610 на земельну ділянку загальною площею 0,0455\~га (кадастровий номер земельної ділянки 7124981500:01:001:2274) та земельну ділянку загальною площею 0,0455\~га (кадастровий номер земельної ділянки 7124981500:01:001:2275) за [PERSON] , винесене державним реєстратором відділу державної реєстрації Управління економіки Черкаської районної державної адміністрації Буряк Ю.І. ; стягнути з [PERSON] на користь Черкаської обласної прокуратури (сплачений судовий збір в сумі 7684 (сім тисяч шістсот вісімдесят чотири) гривні. Заступник прокурора Черкаської обласної прокуратури Д.Чустрак надав до суду заяву про зміну предмету позову, а саме просить змінити предмет позовної заяви без зміни його підстав, та замінити прохальну частину первісного позову та просить скасувати державну реєстрацію права власності зареєстровану за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №18889610 від 01.02.2017 на земельну ділянку загальною площею 0,0455га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за кадастровим номером 7124981500:01:001:2274, та земельну ділянку загальною площею 0,0455га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за кадастровим номером 7124981500:01:001:2275, із одночасним припиненням речового права на них. В решті позовних вимог залишити без змін. Фіксування судового засідання не відбулося на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Від представника позивача прокурора Куліш А.А. надійшло клопотання про необхідність задоволення позовних вимог з урахуванням зміни предмету позову, у повному обсязі. Крім того до суду прокурором надано додаткові письмові пояснення, щодо позовних вимог. У судове засідання представник позивача Черкаського регіонального управління водних ресурсів не з`явився, проте від начальника управління О.М. Босуновського надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, позовні вимоги прокурора підтримує у повному обсязі. У судове засідання представник позивача Черкаської обласної державної адміністрації Калінченков Д.М. не з`явився, однак подав до суду заяву про слухання справи за відсутності їх представника. У судовому засідання відповідач [PERSON] не з`явився, хоча про дату час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Будь які клопотання, заяви, пояснення та відзив на позовну заяву, [PERSON] до суду не надав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча про час та дату його проведення повідомлялися у встановленому законом порядку. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 09.06.2016 року позовні вимоги керівника Черкаської місцевої прокуратури задоволено, позов керівника Черкаської місцевої прокуратури до Черкаської районної державної адміністрації, [PERSON] , [PERSON] про визнання розпорядження незаконним та скасування рішення, витребування земельної ділянки. Визнано незаконним та скасовано розпорядження Черкаської РДА від 21.03.2014 №72 «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельних ділянок у власність» в частині передачі у власність земельної ділянки первісному набувачу - [PERSON] , площею 0,091 га в адміністративних межах Будищенської сільської ради, за межами населеного пункту. Витребувано на користь держави від [PERSON] земельну ділянку площею 0,091 га за кадастровим номером 7124981500:01:001:2066. Скасовано рішення державного реєстратора реєстраційної служби Черкаського РУЮ про державну реєстрацію права власності за [PERSON] земельної ділянки №14428033 від 14.07.2014. Вказане судове рішення ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 11.08.2016 року залишено без змін. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 170183119, яку сформовано 12.06.2019 року [PERSON] , підстава формування інформаційної довідки - у порядку\~ст. 23 ЗУ "Про прокуратуру"\~власником земельної ділянки з кадастровим номером 7124981500:01:001:2066, площею 0,091га, розташованої в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області є [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.11.2016 року. Рішення про реєстрацію права власності внесено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левіцькою Е.А., номер №8892. Так 27.12.2016 року на підставі відповідної землевпорядної документації земельну ділянку 7124981500:01:001:2066 поділено на дві ділянки 7124981500:01:001:2274 та 7124981500:01:001:2275. На даний час, речове право на новосформовані земельні ділянки за кадастровим номером: 7124981500:01:001:2274 та за номеромс7124981500:01:001:2275 належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 8892 від 22.11.2016 посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч. 1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3\~ст. 77 ЦПК України\~визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Суд враховує вимоги\~ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Відповідно до ч. 4\~ст. 82 ЦПК України\~- обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою\~статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 "Совтрансавто-Холдінг" проти України", а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. У\~статті 41 Конституції України,\~статті 321 ЦК України\~передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 3\~ст. 321 ЦК України\~примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою\~статті 353 цього Кодексу. Відповідно до\~статті 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі\~статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статті 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване у нього. Частиною 1\~ст. 388 ЦК України\~встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.01.2019 року по справі № 372/2366/15-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року по справі 488/5027/14-ц, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до незаконно володіючої цим майном особи (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Відповідно до закріпленого у\~статті 387 ЦК України\~загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої\~статті 388 ЦК України\~пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Зазначена норма передбачає вичерпний перелік підстав, в разі наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав його, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом\~статті 388 ЦК України\~випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Власник з дотриманням вимог статей\~387\~і\~388 ЦК України\~може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, не є ефективним способом захисту права власника. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року (провадження№ 14-76цс18) викладено такий правовий висновок: відшкодування завданих збитків, зокрема, на підставі\~статті 661 ЦК України\~або статті 1 Першого протоколу перебуває у безпосередньому зв`язку із поведінкою особи під час набуття такого майна, наявності прямих заборон у законодавстві на набуття у власність відповідного майна та інших факторів, і не є абсолютним. Таким чином, встановлення порушення статті 1 Першого протоколу, виправданість втручання у право власності та надання відповідної компенсації напряму корелюються із законністю набуття майна, поведінкою набувача під час його придбання та наявністю суспільного інтересу, з метою задоволення якого таке втручання здійснюється. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВРі з огляду на приписи частини першої\~статті 9 Конституції України,\~статті 10 ЦК України\~застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ. Відповідно до останньої (серед багатьох інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 07 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 02 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited»"проти України" від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Витребування спірної земельної ділянки з володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми\~статті 388 ЦК України\~у зв`язку з порушенням органом державної влади низки вимог\~ВК України\~та\~ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися "значною свободою (полем) розсуду". Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Враховуючи положення ст.ст.\~13,14 Конституції України, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель з державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування переслідує легітимну мету контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоби таке використання відбувалося за цільовим призначенням. Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, особливим статусом земельної ділянки - належністю її до земель водного фонду. У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, прибережних захисних смуг, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, непогіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті\~13, частина сьома статті\~41, стаття\~50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті\~18,\~19, пункт "а" частини першої статті\~91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. "Справедлива рівновага" - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе "індивідуальний і надмірний тягар". Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У судових рішеннях встановлено, що Черкаська районна державна адміністрація повноважень на розпорядження спірною земельною ділянкою не мала, остання вибула з володіння її власника поза його волею. Відповідно до ч. 5 ст. 12 Цивільного кодексу України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Так, Верховний Суд України зазначив, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. З огляду на вказане, відповідно до ст. 330 ЦК України, [PERSON] не набув право власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7124981500:01:001:2066, що у подальшому була поділена на дві ділянки 7124981500:01:001:2274 та 7124981500:01:001:2275, які повинні бути витребувані у нього на підставі ст.ст. 387, 388 ЦК України. Оскільки держава Україна в особі її уповноважених органів - Черкаської обласної державної адміністрації та Черкаського РУВР, не була учасником правовідносин з відчуження земельних ділянок за кадастровими номерами 7124981500:01:001:2066 у приватну власність [PERSON] , підстав визнавати цей договір недійсним немає. Натомість земельні ділянки можуть бути у [PERSON] витребувані, як такі, що вибули з володіння належного власника й титульного володільця поза їх волею. Відповідно до сформованої на цей час правової позиції Великої Палати Верховного Суду, заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам Земельного кодексу України є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у ст. 59 ЗК України (висновки Великої Палати Верховного Суду сформульовані у постановах від 22.05.2018 у справі № 469/1203/15-ц; від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 70), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 80); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 96); від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 45), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 73)). Отже, зайняття земельних ділянок водного фонду з порушенням Земельного кодексу України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовні вимоги про витребування земельних ділянок слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (п. 71); від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (п. 96); від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (п. 81); від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (п. 97); від 07.04.2020 у справі № 372/1684/14-ц (п. 46), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (п. 74)). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача. Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника. Відповідно правових висновків Верховного Суду викладених у постанові від 30.05.2018 та 14.01.2020 у справі № 2-690/11, поняття «витребування» є тотожним поняттям «вилученню та передачі предметів», що є належним способом захисту інтересів держави, в розумінні ст. 391 ЦК України, як усунення перешкод власника земельної ділянки водного фонду шляхом відновлення становища, яке існувало до передачі її у приватну власність первинному набувачу. Отже, позовні вимоги щодо витребування із незаконного володіння [PERSON] , як добросовісного набувача земельних ділянок за кадастровими номерами 7124981500:01:001:2274 та 7124981500:01:001:2275 необхідно розуміти, як негаторні вимоги, покликані усунути перешкоди держави в особі Черкаської обласної державної адміністрації та в користуванні спірними земельними. Враховуючи вказане суд, прийшов до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог позивача про витребування у відповідача на користь держави Україна в особі Черкаської обласної державної адміністрації земельну ділянку площею 0,0455 га, кадастровий номер 7124981500:01:001:2274 та земельну ділянку площею 0,0455га кадастровий номер - 7124981500:01:001:2274, розташовані в адміністративних межах Будищенської сільської ради Черкаського району Черкаської області за межами населеного пункту та скасувати державну реєстрацію права власності зареєстровану за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №18889610 від 01.02.2017 на земельну ділянку загальною площею 0,0455га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за кадастровим номером 7124981500:01:001:2274, та земельну ділянку загальною площею 0,0455га, розташовану в адміністративних межах Будищанської сільської ради Черкаського району Черкаської області, за кадастровим номером 7124981500:01:001:2275, із одночасним припиненням речового права на них. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведені та обґрунтовані, тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень\~ст.141 ЦПК України, а тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судови витрати, які складаються із судового збору при зверненні із позовом у сумі 7684грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved