Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

12 січня 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В ході судового розгляду 07 квітня 2015 року позивачкою було подано уточнену позовну заяву. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовує тими обставинами, що з 11 листопада 2000 року по 31 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі та мають спільну дитину [PERSON], [INFO] Посилаючись на ті обставини, що дитина потребує оздоровлення за кордоном, а колишній чоловік не надає дозволу на оформлення документів, необхідних для тимчасового виїзду за кордон, позивачка [PERSON] просить суд надати дозвіл на оформлення проїзних документів для дитини та її виїзд до окремих країн без дозволу батька. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилась, її представник підтримав у повному обсязі уточнені позовні вимоги, просив задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином, жодних клопотань або заперечень до суду не надав. Представник третьої особи проти заявлених позовних вимог заперечувала, вважає, що не можливо надавати дозвіл на виїзд за кордон дитини без дозволу батька на такий тривалий час. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. З 11 листопада 2000 року по 31 липня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 5,7). Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що оформлення проїзного документу дитини та виїзд за кордон громадян, що не досягли 16-річного віку, дозволяється за наявності нотаріальної згоди батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітньої дитини громадянина України за кордон здійснюється на підставі рішення суду. В обґрунтування тих обставин, що позивачка [PERSON] не може отримати нотаріально посвідчену згоду батька [PERSON] на виїзд їхньої спільної дитини за кордон, суду надано повідомлення Дзержинського РВ КМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 05.12.2014 року № 22/2750єо, відповідно до якого органами внутрішніх справ проведені розшукові дії, направленні на встановлення місцязнаходження [PERSON], однак позитивних результатів вказані дії не принесли (а.с. 25). З огляду на те, що місце проживання відповідача невідоме, суд вважає доведеним , що він ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідно до ч.2 ст.155 Сімейного Кодексу України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Не надання згоди батьком на виїзд дитини за кордон для відпочинку з метою оздоровлення , розширення світогляду, отримання додаткових знань, порушує права та інтереси неповнолітньої дитини та є зловживанням з боку відповідача своїми батьківськими правами. Зазначені положення містяться і у Декларації про права дитини, прийнятою резолюцією 1386 (Х1У) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року та згідно ст.8 Закону України " Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України " Про порядок виїзду з України та в"їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи встановлені обставини, суд вбачає підстави для надання дозволу на оформлення проїзного документу ( паспорту) неповнолітній [PERSON], [INFO] на тимчасовий виїзд за кордон разом з матір"ю без згоди батька. Між тим, що стосується визначеного у позові строку на тимчасовий виїзд з часу ухвалення рішення до 17 березня 2019 року, то суд вважає, що в цій частині заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Клопочучи перед судом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька на тривалий строк - 4 роки, позивач на підставі ст.60 ЦПК України не довела належними доказами наявність такої необхідності . Так, посилаючись на ті обставини, що батько не інтересується життям дитини, не спілкується з нею, не виплачує аліменти, позивач не надала жодного доказу в обґрунтування своїх тверджень ( відсутнє рішення суду про стягнення аліментів, довідка від державного виконавця про наявність заборгованості по аліментах, акт від мешканців будинку, тощо); відсутні докази того, що дитина за станом здоров"я потребує щорічного оздоровлення на морських курортах або у зв"язку із навчанням у спеціалізованому закладі потребує мовної практики, інші; не поновлено у поточному році звернення до органів внутрішніх справ щодо встановлення місця проживання відповідача. У зв"язу із вищеназваними обставинами , суд не заперечуючи право дитини на виїзд з матір"ю для відпочинку за кордон, вважає за необхідне зменшити період тимчасового перебування неповнолітньої за межами України без дозволу батька з часу ухвалення рішення до 07 травня 2016 року

Outcome: partial