Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк", позивач, банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 11.08.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач належним чином не виконувала своїх обовязків за вказаним договором щодо повернення коштів, станом на 31.12.2015 року в неї виникла заборгованість у розмірі 15 266,72 грн., з них: 2 752,77 грн. заборгованість за кредитом; 11 310,77 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 [PERSON] і [PERSON] надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 703,18 грн. штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути без його участі, у разі неявки відповідача дав свою згоду на ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач, будучи повідомленою про час і місце судового розгляду у порядку встановленому ст. 74 ч.5 ЦПК України, в судове засідання не з'явилася, заяви про відкладення розгляду справи або ж розгляду у її відсутність до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. З огляду на зазначене, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про розгляд вказаної справи. За таких обставин, на підставі ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів, оскільки позивач не заперечував проти такого вирішення справи, при цьому фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 11.08.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON], яка змінила прізвище на "Приходько", було укладено договір приєднання, за умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Як вбачається зі змісту заяви [PERSON] від 11.08.2011 року (а.с. 10), вказана заява разом з Умовами надання банківських послуг, [PERSON] користуванням платіжною карткою, а також Тарифами становить між нею і банком договір про надання банківських послуг. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Судом встановлено, що надані позивачем [PERSON] та [PERSON] банківського обслуговування не містять підпису позичальника, будь яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами і [PERSON] ознайомлена відповідач підписуючи заяву, в матеріалах справи немає, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією висловленою Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-16цс15. Банк свої зобовязання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 30-34). З матеріалів справи суд встановив, що [PERSON] припинила виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у звязку із чим, станом на 31.12.2015 року в неї виникла заборгованість, яка за розрахунками ПАТ КБ "ПриватБанк" становить 15 266,72 грн., з них: 2 752,77 грн. заборгованість за кредитом; 11 310,77 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом; а також штрафи відповідно до пункту 8.6 [PERSON] і [PERSON] надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина), 703,18 грн. штраф (відсоткова складова). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зі змісту ст. 526, 530 ЦК України слідує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Якщо в зобовязанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк. Відповідно до ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) У разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт порушення (прострочення) відповідачем взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. Суд вважає, що вимога позивача про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2 752,77 грн., а також процентів за користування кредитом в сумі 11 310,77 грн., ґрунтується на вимогах закону, а відтак за відсутності будь яких заперечень з боку відповідача, підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи те, що нарахування пені та штрафів передбачено Умовами та [PERSON] банківського обслуговування, які не підписані позичальником, суд дійшов висновку, що в їх стягненні слід відмовити, оскільки згідно ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 2 752,77 грн. - заборгованість за кредитом, а також 11 310,77 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, в решті позову слід відмовити з огляду на необґрунтованість. Згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до суми задоволених позовних вимог. При зверненні з позовом до суду, позивач сплатив судовий збір в сумі 1 378 грн. (а.с. 1). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 1\~269,39 грн. (14\~063,54 грн. * 1 378,00 грн. / 15\~266,72 грн.).

Outcome: partial