Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

В квітні 2014 року [PERSON],[PERSON] звернулись в суд із позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні будинком [ADDRESS] шляхом зняття останнього з реєстраційного обліку. В процесі розгляду справи від [PERSON],[PERSON] поступила позовна заява про уточнення позовних вимог. Вказують,що вони є співвласниками 27/100 частин житлового будинку [ADDRESS],що підтверджено Договором дарування жилого будинку від 10 листопада 2000 року,який зареєстрований в КП "РМБТІ". Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2004 року ділянка площею 0,0208 га під вказаною частиною жилого будинку з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування належить їм на праві спільної сумісної власності. Проте в їхній частині жилого будинку продовжує залишатись зареєстрованим і проживати відповідач [PERSON] Наявність реєстрації та проживання [PERSON] в будинку не дозволяє їм в повній мірі як власникам користуватися своїм майном та розпоряджатися ним. [PERSON] не є членом їхньої сім"ї,не веде з ними спільного господарства,а відповідно не може претендувати на вищевказаний житловий будинок. Оскільки [PERSON] не хоче в добровільному порядку виселитись із займаного приміщення,порушує їхні Конституційні права та права,передбачені Цивільним кодексом України,просять позов задовольнити, усунути перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження будинком [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] із вищевказаного будинку. В судовому засіданні позивачі [PERSON],[PERSON] позовні вимоги підтримали з посиланням на обставини,викладені в уточненій позовній заяві. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили відмовити у задоволенні позову. Не заперечуючи підписання Договору дарування 27/100 частин будинку [ADDRESS] на користь позивачів,вказують, що [PERSON] постійно проживає в будинку,іншого житла не має, сплачує комунальні платежі,веде там господарство та робить ремонт. Представник третьої особи,яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Рівненський міський відділ Управління державної Міграційної служби України в Рівненській області в судове засідання не з"явився,про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків,дослідивши матеріали справи,суд приходить до наступного висновку. Згідно Договору дарування від 09 листопада 2000 року серії АВО №279133, посвідченого приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу [PERSON],зареєстрованого в реєстрі №4650, гр.[PERSON] подарував,а гр.[PERSON] та [PERSON] прийняли в дар 27/100 частин жилого будинку по [ADDRESS] Відповідно до Державного акту про право власності на земельну ділянку від 19 жовтня 2004 року ділянка площею 0,0208 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлого будинку,господарських будівель і споруд належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається із плану розподілу земельної ділянки по [ADDRESS], земельна ділянка площею 208 кв.м. належить [PERSON] та [PERSON],земельна ділянка площею 402 кв.м. - племінниці позивача [PERSON] За відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Рівненській області станом на квітень 2014 року позивачі [PERSON],[PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстровані в будинку [ADDRESS]. Реєстрація сторін у вказаному будинку підтверджена даними з Технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS],складеного в РМБТІ 15.05.1997 року,інвентарний номер 23109,реєстровий номер 95-152-26512. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає володіння, користування,розпорядження, та якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном. Разом з тим при розгляді даної справи суд враховує про чітке розмежування правовідносин, які виникають між власником та колишнім власником житла, з правовідносинами, які виникають між власником житла та членами сім'ї колишнього власника житла. В даному випадку власник житла має право на підставі ст. 391 ЦК України вимагати від колишнього власника усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. При цьому втрата права користування жилим приміщенням є наслідком припинення права власності на жиле приміщення у колишнього власника житла. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як показала допитана за клопотання відповідача свідок [PERSON], яка є колишньою дружиною [PERSON], останній проживає в будинку [ADDRESS],веде там господарство,провів воду. Свідки [PERSON],[PERSON] показали,що відповідач [PERSON] постійно проживає в будинку [ADDRESS],веде там господарство,робить ремонт,іншого житла не має. Однак,як з"ясовано судом, відповідач [PERSON] не є членом сім"ї позивачів,подарував належну йому частку згідно договору дарування,договір є чинним і недійсним в судовому порядку не визнавався. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Глава 28 ЦК України визначає житло об'єктом права приватної власності. Судом установлено, що [PERSON] з 1999 року зареєстрований в спірному будинку і з того часу мешкає там. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Оскільки [PERSON] провів відчуження 27/100 частин будинку, право на які набули [PERSON] та [PERSON], не є їхнім членом сім"ї, то він втратив право на користування ними. Доказів про те, що після відчуження будинку була досягнута домовленість про використання відповідачем цього жилого приміщення не надано. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові №5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначає наступне. Пункт 33,34 передбачає, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Пункт 35 постанови зазначає,що задовольняючи позов про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, суд має право як заборонити відповідачу вчиняти певні дії, так і зобов'язати відповідача усунути наслідки порушення права позивача. Оскільки [PERSON] користується спірним житловим приміщенням без будь-яких на те правових підстав, чим перешкоджає позивачам здійснювати право користування та розпоряджання своїм майном, його слід зобов"язати усунути перешкоди та в силу ст. 391 ЦК України він має бути виселений з займаного житлового приміщення. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог про виселення останнього та задовольнили позов, захистивши порушені права власника. На підставі викладеного,ст.ст.41,47 Конституції України, ст.ст.319, 321,379,383,391,396 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved