Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, який в подальшому уточнив і просить поділити спільне майно подружжя у виді: автомобіля марки "FORD TRANSIT CONNECT", колір білий, державний номер [NUMBER] та малої архітектурної форми - торгівельний павільон з літнім майданчиком по вул.Карбишева в районі будинку №31 в м.Коростені, Житомирської області, виділивши у власність кожному по 1/2 частині спільно придбаного майна. В обґрунтування позовних вимог, зазначив, що з 08.10.2011 року по 04.03.2016 року він перебував у шлюбі з відповідачкою. За період шлюбу, за спільні кошти ними було придбано наступне майно: автомобіль марки "FORD TRANSIT CONNECT", колір-білий, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER] та побудували малу архітектурну форму - торгівельний павільон з літнім майданчиком по вул.Карбишева в районі будинку №31 в м.Коростені, Житомирської області на земельній ділянці площею 0.0200 га., яка була виділена відповідачці, як фізичній особі, в оренду з кадастровим номером 1810700000:02:032:0235. Позивач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених в позові та просили їх задовольнити, заперечення відповідача не визнали. Позивач вказав, що після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, хоча домовленість між ними була, зокрема, що спірний автомобіль залишається йому, а мала архітектурна форма залишається відповідачці. Спірний автомобіль ними було придбано в 2014 році в інтересах сім`ї, за спільні кошти\~ подружжя для спільного користування, а малу архітектурну форму було побудовано під час шлюбу в 2012-2013 році, незважаючи на те, що розпочато процедуру для її будівництва відповідачем було в серпні 2011 року. Всі будівельні роботи виконував особисто, допомагав чим міг, здійснював закупівлю необхідних матеріалів, однак чеків не зберіг так, як не думав, що вони знадобяться. Для будівництва малої архітектурної формиторгівельного павільйону з літнім майданчиком було вкладено кошти, як отриманні під час весілля так і за спільні кошти подружжя, оскільки вони проживали разом та вели спільне господарство. Вважає, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя, придбане під час шлюбу та підлягає поділу. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, свої заперечення, що викладені письмово та приєднані до справи підтримали в повному обсязі. Відповідачка пояснила, що спірний автомобіль було придбано під час шлюбу за їх спільні кошти, а тому не заперечує щодо його поділу. Вважає, що мала архітектурна форма торгівельний павільйон з літнім майданчиком по вул.Карбишева, 31 в м.Коростені не підлягає розподілу, так як позивачем не було доведено, що дане майно придбано під час шлюбу, його конструкції були придбані нею особисто до укладення шлюбу з позивачем, вся дозвільна документація на встановлення вказаного павільйону, договір про розроблення технічної документації із землеустрою також були виготовлені до укладення шлюбу. Для будівництва малої архітектурної форми були використані кошти, як її особисті так і кошти, що давали її батьки, будівництвом також займалась вона разом з її батьками. Позивач будівництвом не займався, коштів не вкладав та відповідних доказів суду не подав. Будівництво торгівельного павільйону здійснювалось протягом 2011-2012 року, а почали користуватися ним для здійснення підприємницької діяльності в 2012 році, в інтересах сім`ї. Даний обєкт не вважається нерухомим майном, є тимчасовим та в експлуатацію не здається. Вислухавши пояснення сторін, свідків та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими в судовому засіданні\~ матеріалами справи, суд приходить до висновку про\~ наступне. Відповідно до ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права та обовязки у шлюбі та сім`ї. У відповідності до вимог ч.2 ст.60 СК України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності\~ подружжя,\~ частки\~ майна дружини та чоловіка є рівними, якщо\~ інше\~ не\~ визначено\~ домовленістю\~ між\~ ними\~\~ або\~\~ шлюбним договором.\~ Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. \~З наданих сторонами доказів судом встановлено, що з 08.10.2011 року по 04.03.2016 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с.5,6). Дівоче прізвище відповідачки у справі «Давидчук». 11.05.2017 року відповідачка уклала шлюб і змінила прізвище на «Штиль» (а.с.62,63). Перебуваючи в зареєстрованому шлюбі сторони придбали в спільну сумісну власність автомобіль марки "FORD TRANSIT CONNECT", колір-білий, 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], який зареєстровано за відповідачем (а.с.7,32). Даний факт сторонами не оспорювався. Суд вважає і сторони не заперечили, що даний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки автомобіль не є речами індивідуального користування, договором та законом не встановлено іншого. Також судом встановлено, що на час розгляду справи вказане майно є в наявності. Крім того, судом встановлено, що сторонами у справі було побудовано конструкцію малої архітектурної форми - торгівельний павільйон з літнім майданчиком вартістю 40000 грн., дана вартість сторонами не оспорювалась, що розташований по вул.Карбишева в районі будинку №31 в м.Коростені Житомирської області на земельній ділянці площею 0.0200 га., яка була виділена [PERSON] в оренду з кадастровим № 1810700000:02:032:0235 (а.с.7-20). Як вбачається з матеріалів справи, згідно акту обстеження земельної ділянки для розміщення малої архітектурної форми від 01.08.2011 року були узгоджені питання розміщення спірного торгівельного павільйону, а згідно рішення виконкому Коростенської міської ради від 17.08.2011 року №510 [PERSON] дозволено розміщення даної малої архітектурної форми (а.с.53-55). Крім того, 30.08.2011 року між [PERSON] та директором ПП «Земельно-кадастрового бюро м.Коростеня» було укладено договір за №135 про розроблення технічної документації із землеустрою та сплачено відповідні кошти (а.с.56-60). Рішенням Коростенської міської ради за №399 від 20.10.2011 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів по встановленню меж земельної ділянки в короткострокову оренду [PERSON], тобто в період шлюбу (а.с.73-74). Свідки [PERSON] та [PERSON], які являються батьками відповідачки, дали показання про те, що в 2011 році, ще до укладення шлюбу їх дочки з позивачем [PERSON], вони почали оформлення та будівництво малої архітектурної форми - торгівельного павільйону з літнім майданчиком по вул.Карбишева в районі будинку №31 в м.Коростені Житомирської області для здійснення підприємницької діяльності на земельній ділянці, яка була виділена їх дочці в оренду. Будівництво здійснювалось безпосередньо за їх кошти та кошти їх дочки, а матеріали використовувались з будинку, що залишився їм у спадок (шифер, дошки). Позивач коштів на будівництво не вкладав оскільки не працював, але допомагав фізично. Дозволи на розташування малої архітектурної форми їм надавались в 2011 році, а будівництво було розпочато тільки після їх отримання. Тобто, вказані свідки підтвердили факт придбання даного майна, його будівництво в період 2011-2012 років та місце його знаходження. Крім того, свідки не могли точно вказати в якій період часу, яку саме суму грошових коштів вклали вони в будівництво і заощадила їх дочка до шлюбу та, що саме за ці заощадженні кошти будувався спірний торгівельний павільйон з літнім майданчиком. Свідок [PERSON] дав показання про те, що позивача [PERSON] знає вже тривалий час бо разом працювали. Йому відомо про те, що він разом з дружиною будували торгівельний павільйон в м.Коростені, який почав працювати в 2012-2013 році. Хто його будував він особисто не бачив, але йому відомо, що [PERSON] приймав участь в його будівництві так, як про це говорили й інші люди, а також він інколи бачив його там після того, як його побудували. Чи вкладав позивач кошти в будівництво він не знає. Знає, що батьки його дружини допомагали в будівництві, але за які кошти йому невідомо. Представлені стороною позивача такі письмові докази, як товарний чек №2230 від 19.10.2012 року, видаткова накладна №1894 від 03.08.2015 року (а.с.47,49) підтверджують факт придбання позивачем таких предметів, як кабелю вартістю 82,00 грн., датчика диму вартістю 59,45 грн., боксу ИБП (сигналізацію) вартістю 1230,55 грн. (для будівництва), а також торгових вагів вартістю 2750,00 грн. (для здійснення підприємницької діяльності). Дані письмові докази є належними та допустимими та відповідачем спростовано не було. Наданий позивачем гарантійний талон на вікна (а.с.48) не підтверджує факт купівлі вікон, саме [PERSON], не містить даних про його виконання, акт виконаних робіт та платіжний документ, які б підтверджували купівлю, час встановлення вікон, їх вартість, факт здійснення платежу, позивачем не подані. Частиною 1\~\~ст.69 СК України\~\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений, як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При цьому, обєкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст.4 Закону №1952-ІV), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст.28 Закону від 17 лютого 2011 р. № 3038-VІ «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VІ). Також, відповідно до абз.7 п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. №703) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення. А тому, аналізуючи письмові докази по справі та пояснення свідків, незважаючи на той факт, що розроблення технічної документації для розміщення малої архітектурної форми було розпочато відповідачкою до укладення шлюбу з позивачем в серпні 2011 року, саме будівництво торгівельного павільйону здійснювалось сторонами протягом 2011-2012 року, тобто під час перебування їх у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, як зазначила відповідачка в судовому засіданні, будували та користуватися даним торгівельним павільйоном вони почали в 2012 році, в інтересах сім`ї. Спірна мала архітектурна форма не є нерухомим майном і державній реєстрації не підлягає. Таким чином, конструкція малої архітектурної форми - торгівельний павільйон з літнім майданчиком по вул.Карбишева в районі будинку №31 в м.Коростені Житомирської області не є нерухомим майном, проте позивач має право на її ? частину. Дане майно не є речами індивідуального користування, договором та законом не встановлено іншого, а також на час розгляду справи є в наявності. Заперечення відповідача про те, що мала архітектурна форма торгівельний павільйон з літнім майданчиком не підлягає розподілу, так як позивачем не було доведено, що дане майно придбано під час шлюбу, а також було побудоване для здійснення її підприємницької діяльності, спростовуються письмовими матеріалами справи. Крім того, відповідачем не було надано доказів, що вона являється приватним підприємцем і здійснює підприємницьку діяльність, не підтверджено належними доказами й те, яку саме суму грошових коштів вона заощадила до шлюбу та в який період часу та, що саме за ці заощадженні кошти будувався спірний торгівельний павільйон з літнім майданчиком. За таких обставин, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, всі обставини справи, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та виходячи з рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд вважає, за можливе визнати за сторонами право власності на ? частину, за кожним, на спірне майно. За таких обставин, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення судових витрат, то вони підлягають стягненню з відповідача у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved