Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , законний представник якої є [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, посилаючись на наступні обставини. Власником будинку [ADDRESS] був [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] і після його смерті спадщину прийняли : син - [PERSON] , [INFO] та дружина - [PERSON] , [INFO] . На даний час право власності на даний будинок по 1/2 частині належить позивачам по справі на підставі свідоцтва про право власності, виданого виконавчим комітетом Гирявоісковецької сільської ради серії САВ № 185008 від 01.03.2007 року. З 2007 року [PERSON] постійно проживає та зареєстрований у вказаному будинку. 04.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, від якого [INFO] народилася дочка - [PERSON] . Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області по справі № 1617/257/12 від 12.04.2012 року даний шлюб було розірвано. Крім того, [PERSON] сплачує аліменти на утримання дитини згідно рішення Лохвицького районного суду від 01.02.2016 року. Згідно довідки про склад сім"ї виданої Гирявоісковецькою сільською радою Лохвицького району від 20.03.2019 року № 02-27/197 в будинку [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає, - [PERSON] , [INFO] , колишня дружина позивача, яка зареєстрована, але не проживає, - [PERSON] , [INFO] , дочка позивача, яка зареєстрована, але не проживає. З 2016 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають в будинку за адресою: [ADDRESS] , який належить матері відповідача - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2018 року. [PERSON] та [PERSON] не проживають в житловому приміщенні понад три роки, про що свідчить Акт обстеження домогосподарства від 22.03.2019 року, складений депутатом виборчого округу № 10 Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району. Позивач [PERSON] неодноразово звертався до відповідача [PERSON] з проханням виписатися з будинку, але вона відмовляється зробити це в добровільному порядку, тому позивачі просять суд визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; зобов"язати Гирявоісковецьку сільську раду Лохвицького району Полтавської області зняти їх з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, пояснив, що разом з матір"ю є співвласниками вказаного будинку і в подальшому планують його продати. Колишня дружина проживає з дитиною у своєї матері з 2016 року. Крім того, з 2016 року службою в справах дітей встановлено графік спілкування [PERSON] з дитиною [PERSON] . Позивач зазначив, що рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.04.2012 року між ним та відповідачем шлюб розірвано. Відповідач участі в утриманні будинку не приймає, комунальні послуги не оплачує, добровільно знятися з реєстрації не бажає, чим перешкоджає позивачам вільно розпоряджатися своїм майном. Наполягав на задоволенні позову. Відповідач по справі [PERSON] та як законний представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, пояснивши, що дійсно вона з дитиною проживає у своєї матері за адресою: [ADDRESS] з 2016 року, шлюб з [PERSON] розірвано та встановлено графік спілкування дитини з батьком. Але вважає, що вона та її дочка не втратили право користування будинком [ADDRESS] у зв"язку з тим, що позивач [PERSON] ввів її в оману, так як з 2005 року по час завершення будівництва будинку до 2007 року, та отримання позивачами свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину будинку за кожним, її ніхто не ставив до відома , що вона має право бути співвласником. Відповідач [PERSON] вважає, що порушено її та дитини право власності на вказане майно, позивачі зловмисно створили умови щодо позбавлення права на проживання в домоволодінні, яке завершувалося будівництвом та введено в експлуатацію за її участі, як члена сім"ї. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] не зверталася до суду з позовом про поділ майна подружжя. В позові просить відмовити. Представник 3-ої особи служби в справах дітей Лохвицької РДА Власова С.М., в судовому засіданні проти позову не заперечила, суду пояснила, що з 2016 року [PERSON] та [PERSON] проживають в домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , яке належить матері [PERSON] - [PERSON] і з 2016 року встановлено графік спілкування батька - [PERSON] з дитиною - [PERSON] Тому не вбачає підстав, що будуть порушені права відповідачів, оскільки вони з 2016 року проживають за іншою адресою, де і можуть зареєструватися. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, представника третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статтей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що позивачі є власниками по 1/2 частині домоволодіння, яке знаходиться за адресою : [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.11.2003 року, зареєстрованим в реєстрі за № 297, Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.03.2007 року, Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 13746498 від 01.03.2007 року( а.с. 14,15,16). [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбу з позивачем [PERSON] , який було розірвано рішенням Лохвицького районного суду від 12.04.2012 року, яке набрало законної сили 23.04.2012 року ( а.с.40). Рішенням Лохвицького районного суду від 01.02.2016 року з [PERSON] стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с. 42). Згідно довідки про склад сім"ї виданої Гирявоісковецькою сільською радою Лохвицького району від 20.03.2019 року № 02-27/197 в будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає; [PERSON] , [INFO] , колишня дружина позивача, яка зареєстрована, але не проживає; [PERSON] , [INFO] , дочка позивача, яка зареєстрована, але не проживає (а.с. 19). Відповідно до Акту обстеження домогосподарства [PERSON] за адресою : [ADDRESS] від 22.03.2019 року встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають за даною адресою з 2016 року, про що свідчать сусіди: [PERSON] , [PERSON] (а.с. 20). Згідно довідки Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 22.04.2019 року № 02-25/194, [PERSON] [INFO] , проживає незареєстрована разом з матір"ю [PERSON] в [ADDRESS] (а.с. 25). Відповідно до довідки Гирявоісковецької сільської ради Лохвицького району Полтавської області від 22.04.2019 року № 02-25/190, [PERSON] [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , а проживає незареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 26). Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 статті 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно з вимогами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право разом з матір`ю. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.97р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позивачами надано докази, якими підтверджується, що у належному їм будинку за адресою: [ADDRESS] , відповідачі не проживають з 2016 року. Наміру проживати у вказаному будинку відповідачі не висловлювали позивачам, перешкод у користуванні будинком позивачі не чинили. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано за рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 12.04.2012 року. З 2016 року [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: будинок [ADDRESS] , який належить матері [PERSON] - [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2018 року. Крім того, як пояснила [PERSON] , допитана в судовому засіданні як свідок, що вона знаходиться в цивільному шлюбі з позивачем по справі [PERSON] з 2018 року, в домоволодінні за місцем реєстрації та проживання її цивільного чоловіка відсутні будь-які речі відповідачів по справі, що могло б свідчити про їхнє перебування за даною адресою. Відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власниками житла та відповідачами щодо збереження за ними права користування цим житловим приміщенням. З огляду на те, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживає, а проживає з матір"ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , залишення неповнолітньої зареєстрованою в спірному будинку суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст. 160 Сімейного кодексу України. Відповідачем [PERSON] не надано доказів на спростування доводів позовної заяви. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] в частині визнання [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В частині позовних вимог позивачів щодо скасування реєстрації відповідачів шляхом зняття їх з реєстрації, позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть, тобто зняття відповідача з реєстраційного обліку за місцем проживання не передбачено законом, як самостійний спосіб захисту порушеного права. Таким чином, рішення про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку, компетентним (уповноваженим державою) органом. Окрім, цього спору між позивачами та Гирявоісковецькою сільською радою Лохвицького району з приводу зняття відповідачів з реєстраційного обліку немає, а тому позовні вимоги в даній частині є передчасними. Враховуючи, що позивачі у позовній заяві не вимагали відшкодування за рахунок відповідачів судових витрат, понесених ними по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України не вирішувалося. На підставі викладеного,

Outcome: partial