Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивачка звернулась до суду цивільним позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, мотивуючи його тим, що 08 лютого 2008 року між нею та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-011/006/2008, згідно якого банк зобовязався надати кредит у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 07 лютого 2028 року. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки № PML-011/006/2008 від 08 лютого 2008 року, за яким нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку. Посилаючись на недодержання в момент укладення кредитного договору вимог ст.203 ЦК України, позивачка просила суд визнати недійсним кредитний Договір № ML-011/006/2008 від 08 лютого 2008 року та визнати недійсним договір іпотеки № PML-011/006/2008 від 08 лютого 2008 року. Позивачка в судове засідання не зявилась, про місце, час та дату розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Від представника позивачки [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з участю представника під час розгляду іншої справи Господарським судом Київської області та необхідністю отримання висновку експерта за замовленням позивачки. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи містяться заява представника відповідача про розгляд справи без його участі, заява про застосування строків позовної давності та заперечення проти позову. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи без участі представника позивача суд враховує, що Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвненції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи, що провадження у справі відкрито ще у липні 2017 року, відкладення розгляду справи за клопотання представника [PERSON], в даному випадку, призвело б до порушення права банку на розгляд справи в продовж розумного строку. Крім того, позивачка не була позбавлена можливості скористатись правовою допомогою іншого представника та забезпечити його участь в розгляді даної цивільної справи. Посилання представника позивачки на необхідність отримання висновку експерта на замовлення позивачки не є поважною причиною для відкладення розгляду справи, оскільки Договір №13/02/2018 на проведення судової експертизи було підписано [PERSON] 13 лютого 2018 року в той час, як зазначений догові не містить підпису виконавця ФОП [PERSON], тому висновок представника позивача про те, що зазначеним експертом готується висновок є передчасним. В будь-якому випадку, позивачка до початку розгляду справи по суті мала обєктивну можливість замовити і отримати необхідний експертний висновок. Крім того, судом ухвалою від 03 жовтня 2017 року задовольнялось клопотання представника позивачки про призначення у справі судово-економічної експертизи, однак остання не була оплачена позивачкою, що свідчить про зловживання процесуальними правами [PERSON]. Таким чином, суд вважає за необхідне визнати не поважними причини неявки позивачки та її представника в судове засідання та розглянути справу за наявними матеріалами на підставі наданих сторонами доказів. Оглянувши позовну заяву з додатками, дослідивши доводи позивачки та заяву про застосування строків позовної давності представника відповідача, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 08 лютого 2008 року між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» було укладено кредитний договір № ML-011/006/2008, згідно якого банк зобовязався надати кредит у розмірі 20000,00 доларів США на термін до 07 лютого 2028 року. Для забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки № PML-011/006/2008 від 08 лютого 2008 року, за яким нерухоме майно, а саме квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку. 24 лютого 2010 року між сторонами укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору відповідно до якої було змінено розрахунок процентів за користування кредитом, а саме6 п.2.1.1. на період з 09.03.2010 року до 07.06.2010 року буде використовуватися фіксована процентна ставка 6,50%, п.2.1.1.1. на період з 07.06.2010 року до 07.12.2010 року буде використовуватися фіксована процентна ставка 12,22%., п.2.1.2. на період з 07.12.2010 року до повного виконання боргових зобовязань за кредитним договором буде використовуватися плаваюча процентна ставка 4,72 + FIDR. [PERSON] стверджує, що відповідач здійснює формування вартості фінансової послуги (зміни плаваючої відсоткової ставки FIDR) без участі позивачки та її згоди на весь строк Кредитного договору. Крім того, зазначає, що відбулась одностороння зміна процентної ставки по кредитному договору, Банк не повідомив про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Посилаючись на недодержання в момент укладення кредитного договору вимог ст.203 ЦК України та закону України «Про захист права споживачів» позивачка просила визнати недійсними зазначений кредитний договір та договір іпотеки. Заперечуючи проти вимог позивачки, представник ПАТ «ОТП Банк» вказує на те, що доводи позивачки на увагу не заслуговують оскільки підписавши кредитний договір позивачка не мала до нього зауважень, певний час виконувала його умови, тому усвідомлювала його зміст в звязку з чим підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, представником відповідач подану заву про застосування позовної давності, яка мотивована тим, що кредитний договір підписано між сторонами 08 лютого 2008 року, а позивачка звернулась до суду з вказаним позовом в 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з наступного. З позовної заяви позивача вбачається, що позивач звернулась до суду з вимогами про визнання недійсним кредитного договору з підстав передбачених ст. 215 ЦК України та невідповідності спірного договору вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Правове регулювання визнання правочинів недійсними здійснюється на підставі ст. ст. 203,215 Цивільного Кодексу України. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин( далі також - Закон № 1023-ХІІ містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону № 1023-ХІІ). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Проаналізувавши норму статті 18 Закону № 1023-ХІІ, слід дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункти 2-4); надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (пункт 11); визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору (пункт 13). Саме такий Висновок Верховного Суду України щодо застосування статті 18 Закону № 1023-ХІІ, викладений у його постанові від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16, який має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні цієї норми права. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами, відповідно до положень частини четвертої статті 18 Закону № 1023-ХІІне є вичерпним. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 травня 2007 року № 168, (далі - Правила) банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши, зокрема, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2 ст.11 Закону України № 1023-ХІІ, згідно з якою сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Пунктом 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що вони повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст кредитного договору не може суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також , моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. В пункті 20 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам наголошено: правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. З матеріалів справи вбачається, що банком було передано позивачці кредит у розмірі 20 000 дол. США. При укладенні кредитного договору позивачці були роз'ясненні усі умови надання кредиту, на які вона вільно погодилась та деякий час сумлінно виконувала. Відповідно до ст. 628 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У частині 4 пункту 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та ч.1 ст.6 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вказано, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, ЦК (статті 215,1048-1052,1054-1055), статті 18-19 Закону України "Про захист прав споживачів". Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Не заслуговують на увагу доводи позивачки щодо односторонньої зміни відповідачем вартості наданої фінансової послуги без участі позивачки FIDR. FIDR це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору. В залежності зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватися банком (збільшуватись або зменшуватись) в порядку передбаченому цим договором. Відповідно до п.1.4.1.1.2 Кредитного договору, у разі використання Плаваючої процентної ставки, проценти за користування кредитом розраховується як FIDR + Фіксований відсоток з розрахунку річної бази нарахування процентів. У спірному договорі та додатковій угоді до нього сторони погодили порядок використання плаваючої процентної ставки FIDR, [PERSON] на такі умови погодилась, про що стверджується у п.1.4.1.1.5 Кредитного Договору. Щодо не повідомлення позивачки про орієнтовну сукупну вартість кредиту, то суд вказує, що в розділі 15 Анкети-заяви фізичної особи на отримання іпотечного кредиту, що підписана [PERSON] 28.01.02007 року та Інформаційного листа, банк надав в письмовій формі та в повному обсязі інформацію, передбачену п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо застосування позовної давності, про яку заявлено представником відповідача, то суд вказує на таке. Позовна давність це строк для захисту права за позовом особи, право якої порушене. Іншими словами, це строк протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати захисту чи примусового здійснення свого права через суд. Сплив строку позовної давності є підставою для відмови в позові. Проте, особа, яка виконала зобовязання після закінчення позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, якщо навіть у момент виконання вона не знала про його закінчення. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки. Таким чином, на протязі саме цього строку особа, чиї права порушені, має право звернутись до суду. Спірний кредитний договір підписано між сторонами 08 лютого 2008 року, а позивачка звернулась до суду з вказаним позовом в 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку для звернення до суду, однак враховуючи втсановлені по справі обставини та наведені вимоги закону, суд вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами заявлені вимоги, тому у задоволенні позову слід відмовити саме у звязку з його недоведеністю, а не пропуском строків позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed