Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів, який в ході судового розгляду доповнив, та остаточно просив визнати недійсними рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20.03.2015 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на [ADDRESS] », державну реєстрацію Відділом Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області земельної ділянки, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, зобов`язавши Відділ Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області разом з державним кадастровим реєстратором Волкошкевич О.Б. відновити становище, яке існувало до порушення - незаконної державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, шляхом вилучення відомостей про неї з Державного земельного кадастру, та визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, від 02.09.2015, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584.Позов із врахуванням доповнень та інших заяв по суті спору мотивує вчиненням відповідачами протиправних дій, наслідком яких стала незаконна приватизація частини земель комунальної власності, які мають водоохоронне й рекреаційне значення, та є частиною земельної ділянки, яка належить на праві приватної власності позивачу, що підтверджується листом ТзОВ «Крок» від 11.12.2015 № 15/66. Відповідно до оскаржуваного рішення Винниківської міської ради (надалі - ВМР) від 20.03.2015 № 1719 (надалі Рішення), на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237 (надалі ділянка 0237), було затверджено проект землеустрою з наданням у приватну власність відповідачу [PERSON] (надалі відповідачу 3) під будівництво житлового будинку, яка в подальшому була нею продана [PERSON] (надалі відповідачу 4). Зазначена особа тривалий час була керівником ТзОВ «Землевпорядний центр «Наділ», виготовляючи підроблені картографічні документи та інші землевпорядні документи у м. Винники, і вже у 2016 році намагався через рієлторські фірми перепродати ділянку 0237, тому позивач змушений був звернутись до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту та встановлення заборони на його відчуження. Вищевказана землевпорядна документація має ознаки підроблених документів, оскільки її зміст не відповідає реальній ситуації на місцевості, не відображає наявність на «нульовій відстані» з півночі водного об`єкту - правого притоку річки Миклашівка (надалі потік) та розташування всієї ділянки 0237 в межах зеленої зони, визначеної Генеральним планом м. Винники в редакції рішення ВМР від 01.03.2005 №747 (надалі - Генплан). Зібраними у справі письмовими доказами стверджується, що посадові особи ВМР та Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській областіз метою протиправного заволодіння землями комунальної власності і подальшого їх перепродажу відповідачу 4 як добросовісному набувачу із залученням відповідача 3 погодили, затвердили підроблену документацію. Для уникнення виконання приписів законодавства щодо обов`язкового проведення землевпорядної експертизи та ігнорування заборони забудови земель водного фонду і зелених зон, встановлених Земельним та Водним кодексами України, в період дії п`ятирічного мораторію, встановленого Законом України «Про мораторій на зміну цільового призначення окремих земельних ділянок рекреаційного призначення в містах і інших населених пунктах», використали підроблену землевпорядну документацію, яка не містить істинної інформації з приводу природоохоронних обмежень щодо ділянки 0237. Не має юридичного значення посилання відповідача 3 на ту обставину, що рішенням ВМР № 1669 «Про затвердження Детального плану території» затверджена містобудівна документація без внесення змін до Генерального плану міста Винники, оскільки на цьому рішенні не може ґрунтуватися право особи на земельну ділянку, розташовану в нормативно визначених межах прибережної захисної смуги правого притоку річки Миклашівка та рекреаційної зеленої зони, яка виконує цілу низку природозахисних функцій земель водного фонду. Тому, плануючи виділення земельних ділянок у м. Винники під будівництво, ВМР повинна була врахувати, що відповідно до абзацу третього пункту 10.17 Державних будівельних норм (надалі ДБН) 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, уздовж берегів водойм прибережні смуги установлюються завширшки не менше 20 м від урізу води, що відповідає нормальному підпертому рівню водойми. Натомість ділянка 0237 знаходиться безпосередньо біля урізу води потічка, що унеможливлює дотримання положень, які стосуються організації водоохоронних зон. Крім того, оспорюване рішення грубо порушує конкретні умови забудови визначені Генпланом, які склалися на спірній земельній ділянці до прийняття рішення № 1669, і такими, що унеможливлюють дотримання режиму прибережної захисної смуги, передання у приватну власність спірної земельної ділянки для нового житлового будівництва, а також з цією метою знищення зелених насаджень у зеленій зоні. Судова практика Верховного суду з питань оскарження рішень щодо приватизації земель водного фонду, виділення зелених зон під забудову однозначна та послідовна. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, існування прибережних захисних смуг визначеної ширини передбачене законом (статтею 88 ВК України). А тому відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не свідчить про відсутність останньої, оскільки її розміри встановлені законом (аналогічного висновку дійшла також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц). Крім того, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст належать до земель рекреаційного призначення (стаття 51 ЗК України). На цих землях забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина друга стаття 52 ЗК України). Тому передання у приватну власність земельної ділянки, віднесеної до території зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд без зміни її цільового призначення також суперечить приписам ЗК України (аналогічний висновок викладений у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №761/31121/14-ц). Велика Палата Верховного Суду вже вказувала, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу (аналогічна позиція викладена у висновках Великої Палати Верховного Суду, сформульованих у постанові від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, у пункті 70 постанови від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц). Рішення у цій справі впливає на захист приватного права (відновлення права власності позивача) та права користування жителів м. Винники (на користування рекреаційними площами і зеленими насадженнями району їх мешкання) та державного інтересу щодо відновлення законності при вирішенні суспільно-важливого та соціально-значущого питання - забезпечення права на екологічну безпеку. Рішення BMP № 1719 винесене на підставі підроблених документів, всупереч чинному Генплану м. Винники, порушує право мешканців м. Винники та позивача на відпочинок та вільне користування природними ресурсами р. Миклашівка. Розташування нового житлового будинку та споруд для його обслуговування зі знищенням зеленої зони безпосередньо на березі малої річки завдаватиме шкоду навколишньому природному середовищу і призведе до порушення права громадян користуватися певними рекреаційними площами та зеленими насадженнями району. У 2015 році ВМР не мала перешкод у доступі до законодавства та Генплану м. Винники. У силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак місцезнаходження території, щодо якої прийняте оспарюване рішення, вона, проявивши розумну обачність, могла і повинна була (з огляду на наявний професійний досвід) знати, що оскаржуване рішення передбачає приватизацію і забудову зеленої зони, яка знаходиться у межах прибережної захисної смуги, що ставить її добросовісність під час здійснення дискреційних повноважень під обґрунтований сумнів щодо дотримання принципу законності. Вимоги вищевказаних актів законодавства були доступними, чіткими та передбачуваними. Тому немає підстав вважати, що як перед безоплатним отриманням спірної земельної ділянки відповідач 3, так і перед придбанням в останньої цієї ділянки відповідачем 4 існували перешкоди самостійно чи з допомогою фахівця у галузі права ознайомитися із зазначеними актами та зробити висновки щодо режиму спірної земельної ділянки. На підставі викладеного просив позовні вимоги задовольнити. Представником відповідача [PERSON] подано письмовий відзив на позов у формі заперечень, у яких останній проти позову заперечив з підстав того, що відповідно до ст. 88 Водного кодексу у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється із урахуванням містобудівної документації. Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою. Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом. Таким чином, для того, щоб стверджувати про наявність будь-якої охоронної зони рова (каналу, потічка тощо) у існуючому населеному пункті (м. Винники) слід виходити з наявної містобудівної документації та з проектів землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг - у разі наявності таких проектів землеустрою (розроблених та затверджених у встановленому Законом порядку). Дана позиція підтверджена листом Львівською обласного управління водних ресурсів від 28.09.2015, в якому вказано, що у даному випадку такий проект землеустрою відсутній. Ліцензованою організацією ТзОВ «Землевпорядний центр «Наділ» виконано зйомку - викопіювання з Генплану по вул. Жуковського, з якого видно, що вздовж так званої прибережної смуги наявна щільна забудова, а на початку вул. Жуковського, прямо на рові, який в розумінні позивача є потічком, споруджено 9-поверховий будинок. Просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] проти позову заперечив з аналогічних викладеним у письмових запереченнях підстав. Представник відповідача Львівської міської ради та її попередник у спірних правовідносинах представник Винниківської міської ради відзиву на позов не подавали. У судовому засіданні представник Львівської міської ради проти позову заперечив з підстав аналогічних зазначеним представником відповідача Рибіцького В.О. Представником відповідача Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області подано письмовий відзив на позов у формі заперечень, у яких останній проти позову заперечив з підстав того, що до компетенції Відділу як територіального органу Держгеокадастру України не входить державна реєстрація та відповідно скасування державної реєстрації речових прав на земельні ділянки, зокрема скасування реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки. Реєстрація земельної ділянки, розташованої у м. Винники, з присвоєнням кадастрового номеру 4610160300:04:004:0237 здійснювалась державним кадастровим реєстратором Відділу Держгеокадастру у м. Львові Львівської області Волкошевич О.Б. на підставі проекту землеустрою щодо відведення даної земельної ділянки, розробленого відповідно до чинного рішення Винниківської міської ради від 13.11.2014 № 1525 із повним дотриманням п. 4 ст. 9, ст.ст. 21, 22, 24, 26, 28 Закону України «Про державний земельний кадастр», в яких чітко регулюється порядок діяльності державного кадастрового реєстратора при здійсненні вищезазначеної реєстрації. Крім того, сама по собі державна реєстрація земельної ділянки жодним чином не може порушувати права фізичних чи юридичних осіб. Станом на даний час порядок державної реєстрації прав на земельні ділянки передбачений Законом України «Про державний земельний кадастр», згідно з п.п. 4, 8 ст. 9 якого реєстрацію земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номеру здійснює державний кадастровий реєстратор, який у відповідності до п.п. 5, 7 цієї ж статті діє самостійно, незалежно від будь-яких органів та має посвідчення із власною печаткою, з чого можна зробити висновок, що Відділ Держгеокадастру у м. Львові Львівської області є неналежним відповідачем у даній справі. Треті особи [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні пояснень на предмет спору не надавали, в заявах про вступ у справу вказали, що вони разом з іншими мешканцями м. Винники, які мають у приватній власності будинки на [ADDRESS] , зверталися до ВМР з вимогою привести свої рішення щодо затвердження містобудівної документації та проектів землеустрою щодо земельних ділянок, які безпосередньо межують з правим притоком річки Миклашівка, до вимог закону. Прийняття усіх рішень щодо забудови зеленої зони, яка межує із зазначеною малою річкою, та виділення для цих цілей у приватну власність земельних ділянок водного фонду без проведення необхідних державних експертиз порушує їх право на безпечне для життя та здоров`я довкілля, підвищує ризики заподіяння шкоди їх нерухомому та рухомому майну. Враховуючи наявність поруч малої річки, необхідність встановлення для неї водоохоронної зони та відсутність у найближчому оточенні зон відпочинку для жителів [ADDRESS] , вважають, що рішення ВМР щодо затвердження проекту землеустрою та виділення у приватну власність для забудови земельних ділянок водного фонду у "зеленій зоні", які прийняті без проведення необхідних та обов`язкових державних експертиз, без врахування інтересів членів територіальної громади, які проживають па цій території, є такими, що винесені з порушенням порядку встановлення та зміни цільового призначення земель. Третя особа приватний нотаріус Баглай Н.Б. у судовому засіданні пояснень на предмет спору не давала, надала суду письмові пояснення на позов, в яких проти позову заперечила з підстав того, що на підставі посвідченого нею 02.09.2015 за реєстровим № 584 договору купівлі-продажу земельної ділянки [PERSON] була набута у приватну власність земельна ділянка площею 0,0548 гектарів з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), місце розташування якої: [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки 4610160300:04:004:0237. Вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним є необгрунтованими і не підлягають задоволенню, оскільки даний договір був посвідчений з додержанням вимог законодавства України між сторонами, які мали право на укладення такого правочину. Належність на праві приватної власності вищевказаної земельної ділянки [PERSON] було підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Гук О.Б. 10.06.2015 за індексним номером: 38860796 (бланк СТА572885). Наявність запису у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку, яка являється предметом даного спору, було підтверджено Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4602463982015 від 26.08.2015. Під час посвідчення договору був наданий звіт про експертну грошову оцінку земельної ділянки та дотримано інших вимог закону. З наведених вище аргументів випливає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] , містить усі ознаки дійсності правочину і не має юридичних недоліків, та посвідчений нотаріусом у відповідності до законодавства України. На момент укладення вищевказаного договору, а саме 02.09.2015 рішення Винниківської міської Ради від 29.01.2015 року № 1669 та рішення № 1719 20-ї сесії Винниківської міської Ради м. Львова (шостого скликання) від 26.03.2015 не були предметом судового спору та не були визнанні недійсними, а тому підстави недійсності договору купівлі-продажу земельної ділянки не мали місця в момент його укладення. Відповідно до частини першої ст.203 Цивільного кодексу України, яка вказує: "зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам", а також відповідно до частини першої пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 правочин є дійсним, коли він відповідає сукупності вимог, визначених законом, які іменуються умовами дійсності правочину і лише недодержання цих умов тягне за собою недійсність правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Сторонами договору купівлі-продажу земельної ділянки в момент укладення згаданого правочину були додержанні вимоги, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а тому підстав для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсним, не має. Відповідач [PERSON] , її представник, а також третя особа державний кадастровий реєстратор відділу Дежгеокадастру у м. Львові Волкошевич О.Б. в судове засідання в черговий раз не з`явились із невідомих причин, належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи, відзиву, письмових та усних пояснень на предмет спору не надавали. З врахуванням наявних у справі доказів суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності та відсутності інших учасників справи, які не з`явилися, однак подали до суду заяви по суті спору. Позовна заява надійшла до суду 28.04.2016. Після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду від 06.05.2016 відкрито провадження та призначено судове засідання у справі. Ухвалою суду від 06.05.2016 в порядку забезпечення позову накладено арешт на спірну земельну ділянку. 19.10.2016 [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, яка після усунення недоліків позовної заяви ухвалою суду від 19.04.2017 прийнята до сумісного розгляду із первісним позовом, а ухвалою суду від 09.02.2021 залишена без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача за зустрічним позовом. Ухвалою суду від 18.04.2018 справу прийнято до провадження цим складом суду. Ухвалою суду від 18.05.2018 зупинено провадження у справі на період залучення відповідача за зустрічним позовом [PERSON] до участі в АТО, ухвалою суду від 07.02.2019 провадження у справі поновлено. Позивачем 19.12.2016 подано заяву про збільшення позовних вимог, до завершення розгляду справи по суті учасниками справи були подані письмові заяви по суті спору, зміст яких наводиться вище. Всі наявні у справі докази були надані сторонами, третіми особами та їх представниками або витребувані за їх клопотанням судом. Заслухавши пояснення позивача, представників відповідачів, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справа не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку Серія ЛВ № 040668 від 21.11.2005 належить на праві власності земельна ділянка на [ADDRESS] площею 0,0570 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, що була набута ним згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 14.10.2003. Також рішенням ВМР № 1352 від 14.03.2006 позивачу було додатково погоджено місце розташування та дозволено складання проекту відведення земельної ділянки площею 0,0360 га у власність для ведення садівництва на [ADDRESS] . В подальшому листом Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області від 26.11.2015 відмовлено ТзОВ «Крок Центр» в інтересах позивача у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення садівництва на [ADDRESS] , оскільки така частково входить в межі земельної ділянки, що на той час знаходилася у власності відповідача [PERSON] . Належна відповідачу [PERSON] земельна ділянка, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, площею 0,0548 га для будівництва та обслуговування житлового будинку знаходиться на [ADDRESS] та є суміжною відносно земельної ділянки, на оформлення майнових прав відносно якої звертався позивач. Право власності на зазначену земельну ділянку відповідачем [PERSON] набуто на підставі оспорюваного договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584, який був укладений із відповідачем [PERSON] . Остання була власником земельної ділянки на підставі оскаржуваного рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20.03.2015 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на [ADDRESS] ». З матеріалів справи вбачається, що Львівське обласне управління водних ресурсів (лист від 28.09.2015 № 09/1959) підтвердило, що поблизу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] протікає потік без назви, який відповідно до ст. 79 Водного кодексу України відноситься до малих річок. Зазначене підтверджується також листом Держгеокадастру Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 08.02.2016, з якого вбачається, що дійсно на картах зображено водний об`єкт. В 2016 році Держсільгоспінспекцією у Львівській області було проведено планову перевірку Винниківської міської ради з питань дотримання вимог земельного законодавства. Встановлено порушення ст.ст. 60, 61. 186-1 ЗК України, ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної організації», що стверджується листом Державної інспекції сільського господарства в Львівській області вих. № 713/3-21-8 від 06.04.2016. У листі від 17.10.2016 № 521/12-1 ДП «Містопроект» на запит громадян щодо Генерального плану м. Винники повідомив, що такий план розроблявся в 2003-2005 роках на топооснові, наявній на той час в архіві ДП «Містопроект». На той час діяли норми ДБН, які не вимагали видачі топооснови в цифровій формі, актуалізованої та наданої в певній системі координат. Генеральні плани виконувались вручну, на паперовій топооснові, з низьким рівнем деталізації та значним узагальненням. Притоки р. Миклашівка не позначені на генплані, оскільки рівень деталізації масштабу не дозволяв їх нанести з необхідним рівнем точності. Отже, наявність на вул. Жуковського водного об`єкту підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема також листами Львівського обласного управління водних ресурсів від 20.06.2016 та Департаменту екології і природних ресурсів Львівської обласної державної адміністрації вих. № 05-2388 від 29.06.2016 щодо відсутності дозволів на забір та скид зворотніх вод у Потік, витягом з мапи картографічної зйомки за 1977 рік у [ADDRESS] та копіями відповідних зображень аркушів 50Г та 81В, витягами з Тому 1 та Тому 2 Пояснювальної записки «Коригування генерального плану міста Винники» та графічних додатків до них, щодо функціонального призначення зеленої зони вздовж берегів Потоку. Вказана обставина не заперечувалась і Винниківською міською радою, яка 12.05.2016 прийняла рішення № 348 «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо організації і встановлення меж територій земель водного фонду та водоохоронних зон в м. Винники», зокрема щодо притоки річки Миклашівка, площею 0,5 га. Відповідно до Акту обстеження водного об`єкту в м. Винники по вул. Жуковського від 06.06.2016, складеного представниками міської ради, відділу водних ресурсів Дублянського управління водного господарства, мешканців вул. Жуковського у м. Винники, прибережна захисна смуга потічка практично відсутня, оскільки забудована індивідуальними житловими будинками та господарськими будівлями, використовується під городи, окрім ґрунтових вод, інших джерел наповнення не виявлено, вода в потічку має характерний запах каналізаційних стоків, внаслідок чого в кінцевому, пропонується відкриту частину потічка довжиною 740 м взяти в бетонний колектор з приєднанням до існуючого колектора. Частиною 1 ст. 60 ЗК України передбачено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги. Згідно зі ст. 61 ЗК України та ст. 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Непридатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг. За змістом ч. 5 ст. 88 ВК України та ч. 2 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) та їх ширина, має становити: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів. Відповідно до ч. 4 ст. 88 ВК України в межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Згідно з п. 10 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №486 від 08.05.1996, на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЗК України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою; межі встановлених прибережних захисних смуг і пляжних зон зазначаються в документації з землеустрою, кадастрових планах земельних ділянок, а також у містобудівній документації. Згідно з п. 2.9. Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434, у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них", з урахуванням існуючих конкретних умов забудови на час встановлення водоохоронної зони. Порядок та умови виготовлення проектів землеустрою, в тому числі й щодо прибережних смуг, визначаються статтями 50 - 54 Закону України "Про землеустрій". Верховний Суд України у постановах від 22.04.2015 № 6-52цс15, від 01.07.2015 № 6-184цс15 дійшов висновку, що при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити із нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 ВК України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них". Тобто, сама по собі відсутність землевпорядної документації не змінює правовий режим захисної смуги. Водночас, відсутність проекту землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги не може свідчити про відсутність самої прибережної захисної смуги, оскільки її розмір і межі встановлено законом, а тому такі земельні ділянки, що належали до земель водного фонду, не можуть бути передані у приватну власність (ст. 83 ЗК України) (постанова Верховного Суду України від 02.09.2014 у справі № 3-52гс14). Зазначені правові позиції щодо встановлення прибережної захисної смуги навіть за відсутності відповідного проекту землеустрою було підтримано Верховим Судом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2018 у справі №372/2180/15-ц; постанова Касаційного господарського суду від 25.04.2018 у справі № 904/5974/16; постанова Касаційного адміністративного суду від 05.06.2019 у справі №806/3602/15). Суд не вбачає підстав для відступу від цих висновків. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 "Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них" передбачено, що проекти водоохоронних зон розробляються на замовлення фізичних та юридичних осіб, узгоджуються з власниками землі, землекористувачами, Мінприроди, Держводагентством та територіальними органами Держземагентства, і затверджуються відповідними місцевими органами виконавчої влади або виконавчими комітетами рад. Відповідно до ст. 59 ЗК України громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту. Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, без урахування обмежень, зазначених у статті 59 ЗК України, суперечить нормам статей 83, 84 цього Кодексу. Відповідно надання у власність земельних ділянок по [ADDRESS] , якщо такі є ділянками водоохоронної зони (прибережної захисної смуги) мало відбуватись з дотриманням цих законодавчих вимог. Таким чином, оспорюване рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20.03.2015 «Про затвердження гр. [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання у власність ділянки на [ADDRESS] » прийнято без врахування, що на цій території є ділянка водоохоронної зони (прибережної захисної смуги), а тому таке підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Зазначена підстава є достатньою для скасування рішення Винниківської міської ради № 1719 від 20.03.2015. Крім того, обґрунтованими є доводи позовної заяви щодо незаконності вказаного рішення з підстав того, що спірна земельна ділянка в цілому розташована в межах зеленої зони, визначеної Генеральним планом м. Винники в редакції рішення ВМР від 01.03.2005 №747. Згідно з висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 21 травня 2014 року у справі № 6-16цс14 і від 24 грудня 2014 року у справі № 6-206цс14, земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст належать до земель рекреаційного призначення (стаття 51 ЗК України). На цих землях забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель (частина друга стаття 52 ЗК України). Тому передання у приватну власність земельної ділянки, віднесеної до території зелених насаджень загального користування (земельної ділянки зелених зон і зелених насаджень міст), для будівництва й обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських споруд без зміни її цільового призначення також суперечить приписам ЗК України (аналогічний висновок викладений у пункті 34 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі №761/31121/14-ц). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки встановлено, що індивідуально-правовий акт, на підставі якого відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, визнано незаконним, й нерухоме майно незаконно вибуло із комунальної власності, а тому правочин за яким [PERSON] відчужила зазначену земельну ділянку на користь [PERSON] , від 02.09.2015, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Баглай Н.Б. за реєстровим № 584 підлягає визнанню недійсним. Стосовно вимоги щодо вилучення відомостей про земельну ділянку, кадастровий номер 4610160300:04:004:0237, з Державного земельного кадастру, то така задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, з набранням чинності ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції Закону України № 340-IX від 05.12.2019, уразі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Аналогічно у ч. 10 ст. 24 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки допускається виключно з одночасним припиненням таким рішенням усіх речових прав, їх обтяжень, зареєстрованих щодо земельної ділянки (за наявності таких прав, обтяжень). Ухвалення судом рішення про визнання нечинним рішення органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, за якою була сформована земельна ділянка, щодо якої виникли речові права, а також про скасування державної реєстрації такої земельної ділянки, що допускається за умови визнання нечинним рішення про затвердження такої документації (за його наявності) та припинення таких прав (за їх наявності). Разом із тим, жодних позовних вимог про визнання за позивачем майнових прав на спірну земельну ділянку в позовній заяві не заявлено, як не заявлено відповідних позовних вимог (як і вимог про припинення речових прав на майно) уповноваженим органом власника земельної ділянки (Львівської міської ради), із володіння якого (його попередника у спірних правовідносинах - Винниківської міської ради), як встановлено, така незаконно вибула. А тому зазначене питання виходить за межі судового розгляду. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд із документально підтверджених витрат позивача пов`язаних із розглядом справи на суму 8857,20 грн. (1653,60 грн. судового збору, 5508,48 грн. витрат на переїзд, 1695,12 грн. витрат, пов`язаних із витребуванням доказів), які підлягають стягненню на його користь в частині задоволених позовних вимог (1/2) в рівній частці (по 1476,20 грн.) із кожного із відповідачів (Львівської міської ради, [PERSON] , [PERSON] ), позовні вимоги до яких задоволені, крім відповідача Відділу Держгеокадастру у місті Львові та Львівській області, в позові до якого відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: partial