Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

До суду з вказаним позовом звернувся [PERSON], посилаючись на те, що 23 серпня 1996 року в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі його баба [PERSON] після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] отримала: за реєстром №685 свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, в житловому будинку [ADDRESS]; за реєстром № 687 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину вказаного житлового будинку, який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності виданого Розкішнянською сільською радою Ставищенського району Київської області 30.11.1992 року та зареєстрованого Білоцерківським бюро технічної інвентаризації реєстровий №553. На вказаних свідоцтвах зазначена необхідність їх реєстрації у Білоцерківському міжміському бюро технічної інвентаризації. 18 лютого 2011 року баба [PERSON] склала заповіт, яким заповіла йому все своє майно. [INFO] [PERSON] померла, спадщину після її смерті прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини, він її онук. 20 листопада 2018 року державний нотаріус Ставищенської районної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. за №945/02-08 винесла постанову, якою відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність реєстрації права власності на ім'я спадкодавці. Позивач просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 71,8 м2, житловою площею 40,9 м2. В підготовче судове засідання позивач не з'явився, у позовній заяві просить справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги підтримує, понесені витрати бере на себе. Представник відповідача Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області в підготовче судове засідання не прибув, до суду сільська рада подала заяву про визнання позовних вимог та розгляду справи у відсутність її представника. Третя особа [PERSON] в підготовче судове засідання не прибула, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено слідуючі факти та відповідні їм правовідносини. 23 серпня 1996 року в Ставищенській районній державній нотаріальній конторі [PERSON], після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] отримала: за реєстром №685 свідоцтво про право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу, в житловому будинку [ADDRESS] (а.с. 9); та за реєстром № 687 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10), який належав спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності виданого Розкішнянською сільською радою Ставищенського району Київської області 30.11.1992 року та зареєстрованого Білоцерківським бюро технічної інвентаризації реєстровий №553 (а. с. 11). 18 лютого 2011 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла своєму онуку [PERSON] все своє майно. Заповіт посвідчено секретарем Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області [PERSON] за реєстром 115, що підтверджується копією заповіту (а.с. 25). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 23 зв). Спадщину після її смерті прийняв, подавши заяву про прийняття спадщини, її онук [PERSON]. [PERSON] із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталась, що підтверджується копією спадкової справи (а.с. 23-25). 20 листопада 2018 року державний нотаріус Ставищенської районної нотаріальної контори Цимбалюк В.М. за №945/02-08 винесла постанову, якою відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність реєстрації права власності на ім'я спадкодавці, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії (а.с. 8). На виконання постанови Ради Міністрів СРСР від 10 лютого 1985 р. N 136 "Про порядок державного обліку житлового фонду" наказом ЦСУ СРСР від 15 липня 1985 року №380 затверджено «Инструкция о порядке проведення технической инвентаризации жилищного фонда» та «Инструкция о порядке проведення регистрации жилищного фонда с типовыми формами учетной документации», відповідно до п.1.2 якої, реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами з метою обліку належності їх в містах, селищах міського типу і сільській місцевості проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад народних депутатів. Згідно пункту 1 наказу Міністерства юстиції України N7/5 від 07.02.2002 року «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» (в редакції діючій на час укладення договору), до прийняття Верховною Радою України та набрання чинності законом України про державну реєстрацію прав на об'єкти нерухомого майна бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) здійснювали реєстрацію прав власності на нерухоме майно. Проте, передбачена вказаними нормативними актами, а з 01.01.2004 року статтею 1299 Цивільного кодексу України, державна реєстрація права власності на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я [PERSON] здійснена не була, що підтверджується довідкою №3233 від 09.10.2017 року КП КОР «Південне БТІ» (а.с. 11) та інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с. 36). Як вбачається із технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, вказаний будинок загальною площею 78,1 м2 , житловою площею 40,9 м2. На земельній ділянці розташовані: житловий будинок літер «А-1», погріб з шийкою літер «Г», прибудова літер «а1», прибудова літер «аЗ», прибудова літер «а4», сарай-літня кухня літер «Б», гараж літер «В», убиральня літер «Ж», ґанок літер «а2». (а.с. 14-18). Земельна ділянка під будинком не приватизована, що підтверджується довідкою Розкішнянської сільської ради Ставищенського району Київської області (а. с. 13). Статтею 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки, що слід брати до уваги при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (лист Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/04-13 «Про судову практику розгляду цивільних і кримінальних справ про спадкування»). Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Такі ж положення містили частина 2 статті 548 ЦК УРСР та статті 560 - 531 ЦК УРСР. Нормами цивільного права встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, проте не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у вигляді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації. В частині 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року № 1952-IV вказано, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В ч. 1 ст. 3 вказаного Закону передбачено обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав. Частинами 2, 3 ст. 3 вказаного закону передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. З урахуванням положень ч. 1 ст. 15., ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення, (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54 цс 12). Правовідносини щодо права власності на будинок регулюються нормативно-правовими актами, які були чинними на час їх виникнення, а саме Технічними вказівками по веденню книжок погосподарського обліку в сільських радах, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 27 червня 1972 року, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 13 квітня 1979 року №112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених Центральним статистичним управлінням при Раді Міністрів СРСР 12 травня 1985 року №5-24/26, згідно з положеннями яких суспільна група господарства переважно встановлюється залежно від роду занять глави сім'ї. Глава сім'ї визначається в кожному конкретному випадку повнолітніми членами сім'ї за їхньою взаємною згодою. Залежно від роду занять глави сім'ї господарство відноситься до суспільної групи колгоспників, робочих, службовців, кустарів чи селян-одноосібників. Виняток із загального правила складають господарства, в яких проживають працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять глави сім'ї, відносяться до господарства колгоспників. Господарства пенсіонерів, які не мають працюючих членів сім'ї відносяться до тієї суспільної групи, до якої ці особи відносилися до переходу на пенсію. Згідно ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Як видно з частини 2 статті 123 ЦК УРСР (1963) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір припинено 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР від 22 березня 1991 року № 885-ХІІ введено в дію Закон України «Про власність». Відповідно до роз'яснень, що викладені в пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. На підставі ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] за життя набула права власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS], та в силу статей 529, 548 ЦК УРСР (1963 р.) і прийняття спадщини після смерті [INFO] чоловіка [PERSON] набула право власності в порядку спадкування за законом на ? частину вказаного житлового будинку, а тому право власності на будинок в цілому, увійшло до складу спадщини, яка відкрилася [INFO] внаслідок смерті останньої, а позивач в свою чергу набув право на спадщину за заповітом на даний будинок, і оскільки відповідачем Розкішнянською сільською радою позов визнається, то підлягає задоволенню. Понесені витрати по справі позивач бере на свій рахунок.

Outcome: approved