Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить позбавити [PERSON]батьківських прав щодо його щодо його малолітнього сина [PERSON] - [INFO]. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона являється матір'ю малолітнього сина [PERSON] - [INFO]. Батьком сина являється [PERSON], з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі до 02 травня 2018 року. З відповідачем вони припинили спільне проживання ще за два роки до розірвання шлюбу, син залишився проживати разом із нею. Тривалий час відповідач не проживає з сином, не займається його вихованням, не телефонує, не провідує, не цікавиться здоров'ям та синовими уподобаннями, не проводить з ним свій вільний час, не відвідує з ним відпочинкові заклади, фактично обмежив його в батьківській турботі, любові й піклуванні. Зазначає, що до суду вона не зверталася з заявою про стягнення аліментів на утримання дитини, але і добровільно батько фінансово не забезпечує її. З 2016 року вихованням та матеріальним утриманням сина займається вона, оскільки батько не приймає жодної участі в його вихованні. Відповідач повністю самоусунувся від виховання дитини. На даний час [PERSON] проживає разом із нею, вона одноосібно, як мати піклується про його розвиток, здоров'я, фізичний стан, оскільки відповідач втратив з ним будь-який контакт. В судове засідання позивач не з'явилася, однак від неї надійшла заява, відповідно до якої, остання позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить проводити судове засідання без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч про дати судових засідань був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи - служби в справах дітей Перемишлянської районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилася, одна подала заяву, в якій просить проводити розгляд даної справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Тому суд, вважав за можливе проводити розгляд справи, відповідно до ст. 223 ЦПК України у відсутності сторін на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши обставини справи, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 05.06.2013 р., батьками [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Згідно рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 02.04.2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно Розпорядження Перемишлянської районної державної адміністрації № 38 від 28.02.2019 р., комісія з питань захисту прав дитини, вважає за можливе позбавити батьківських прав [PERSON], відносно його малолітньої дитини: сина - [PERSON], [INFO]. Як вбачається із письмових заяв сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON], останні підтверджують те, що [PERSON], не бере участі у вихованні дитини, ніколи не відвідує дитини, вихованням дитини займається тільки його мати, жодного разу [PERSON] не бачили. Згідно характеристики [PERSON], виданої вихователем та директором ДНЗ «Червона шапочка», 04.02.2019 р., батько, [PERSON], жодного разу в ДНЗ не появлявся, не проявляв інтересу до успіхів дитини. До дитячого садка завжди приводить мама. Контактує з вихователями, цікавиться рівнем розвитку сина, його поведінкою, бере активну участь у житті групи. Відповідно до довідки Бібрської міської ради Перемишлянського району Львівської області №929 від 04.05.2018 року, згідно акту від 04.05.2018 року, син [PERSON], [INFO] - [PERSON], [INFO], дійсно проживає разом з нею без реєстрації за адресою: [ADDRESS] Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.3 ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток; поважати дитину; забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 152 Сімейного кодексу України закріплено право дитини на належне батьківське виховання. Згідно п. 2 ч. 1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007р. № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно ст.ст. 9, 18 Конвенції «Про права дитини», ратифікованої Постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, № 780-Х11 батьки несуть основну відповідальність за виховання дітей. Найважливіший обов'язок матері і батька це обов'язок виховувати, ростити дитину; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної освіти, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Приписами вказаної Конвенції, Закону України «Про охорону дитинства», Європейської Конвенції «Про здійснення дітей», ратифікованої Україною 03 серпня 2006 року, Конвенції «Про юрисдикцію, право, яке признається, виконується та співробітництво стосовно батьківської відповідальності та міру захисту дітей», ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, гарантовано та забезпечено право дитини з боку усіх державних та приватних структур, а також з боку батьків на належне батьківське виховання та піклування, забезпечення дитини сімейним затишком, розвиток індивідуальності та захисту всіх прав дитини навіть від самих батьків, що не суперечить вимогам ст. 150 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Так, у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 р. ЄСПЛ звертає увагу на те, що при позбавленні батьківських прав треба підходити виважено і в найкращих інтересах дитини. Статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя. Неврахування положень цієї норми міжнародного права при розгляді справ про позбавлення батьківських прав призводить до того, що в окремих випадках діти невиправдано стають соціальними сиротами. Завдання держави - захистити і підтримати сім'ю, а не позбавляти дитину права на виховання у родинному середовищі, навіть за складних життєвих обставин. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року наголошує, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Відповідно до рішення, ухваленого 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага. Дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У як найкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків з сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або неблагонадійною. У як найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним ("Neulinger and Shuruk v. Switzerland" від 8 січня 2009 року, заява N 41615/07, "Mamchur v. Ukraine" від 16 липня 2015 року, заява N 10383/09). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини, держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідач по справі свідомо самоусунувся від виховання дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться її навчанням, не спілкується з нею, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Більш того, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками щодо виховання та утримання дитини. Виходячи з вищевикладеного, аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що [PERSON] протягом тривалого часу умисно ухиляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, тому суд, діючи в інтересах дитини, вважає за доцільне позбавити його батьківських прав, щодо його малолітньої дитини: сина [PERSON] - [INFO].

Outcome: approved