Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач 19.09.2013 року звернулась до суду з позовною заявою до Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу про визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення з підприємства заборгованості по заробітної платі, середнього заробітку за весь час прострочення сплати належних на час звільнення сум, відшкодування моральної шкоди та витрат на правову допомогу. 22.01.2014 року уточнивши позовні вимоги, остаточно просить суд: скасувати як незаконний наказ № 199-К від 19.08.2013 року директора Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу про припинення трудового договору (контракту) з викладачем [PERSON], поновити її на посаді викладача економічних дисциплін в Білгород-Дністровському економіко-правовому коледжі, стягнути з Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу на користь [PERSON] 20 % надбавку за класне керівництво та 20% додаткову оплату відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.03.2011 №373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладів, вищих навчальних закладів І-ІІ рівня акредитації, інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» у розмірі 7045,52 грн. Стягнути з Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу на користь [PERSON] 10% надбавку за завідування навчальними кабінетами, що складає 1761,05 грн. Стягнути з Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу на користь [PERSON] заробіток за несплачену заробітну плату за роботу зі студентами заочного та стаціонарного відділення в 2012-2013 навчальному році, що складає 3543,12 грн. Стягнути з Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу на користь [PERSON] щорічну допомогу на оздоровлення, що складає 8587,09 грн. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки сплати належних їй сум на час звільнення по день фактичного розрахунку. Стягнути з Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Стягнути з відповідача на користь [PERSON] витрати на правову допомогу, що складають 2400 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати на користь держави (а.с.91-99). 13.03.2014 року Білгород-Дністровським міськрайонним судом Одеської області було винесено рішення по зазначеній справі, яке скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.11.2014 року, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.171-178, 223-226). В судовому засіданні представник позивача уточнену позовну заяву підтримав в повному обсязі та просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 25 червня 2012 року між Білгород-Дністровським економіко-правовим коледжем та [PERSON] було укладено контракт № 47 зі строком дії з 01 липня 2012 року до 20 серпня 2013 року (а.с.16-17). 19 серпня 2013 року наказом № 199-К [PERSON] звільнено з 19 серпня 2013 року за п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору (а.с.18). Пунктом 2 підпунктом 1 контракту встановлено, що цей договір є строковим договором та діє з 01 липня 2012 року до 20 серпня 2013 року (а.с.16). Пунктом 7.2.1 контракту передбачено, що цей договір припиняється після закінчення строку дії договору (а.с.17). Відповідно до ч. 1 ст. 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно зі ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Строк обчислюваний тижнями, закінчується у відповідний день тижня. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Якщо останній день строку припадає на святковий, вихідний або неробочий день, то днем закінчення строку вважається найближчий робочий день. Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників від 17 серпня 1993 року передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Таким чином, строк дії трудового договору закінчився - 20.08.2013 року, тож і днем звільнення позивача має бути встановлена відповідна дата. В даному випадку Наказ Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу № 199-к від 19.08.2013 року "Про припинення трудового договору(контракту) "винесений раніше закінчення строку дії контракту, тож раніше дня необхідного дня звільнення працівника, що є неприпустимим. За таких обставин, суд вважає необхідним внести зміни до даного Наказу та відповідно - трудової книжки , а саме замість дати звільнення "19 серпня 2013 року" вказати "20 серпня 2013 року". З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2012 року на засіданні циклової комісії загальноосвітніх дисциплін Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу було прийнято рішення написати заяви до адміністрації Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу з проханням не нараховувати надбавки 20 % за престижність педагогічної справи (а.с.61-63). Рішенням засідання педагогічної ради було оформлено протокол № 1, яким викладачами з метою покращення фінансового становища коледжу, було запропоновано звернутися з письмовими заявами до адміністрації коледжу про відмову від нарахування 20 % надбавки за престижність педагогічної праці згідно постанови Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373. За дану пропозицію проголосували всі присутні викладачі - члени педагогічної ради (а.с.64-65) 28.08.2012 року та 30.08.2012 року до адміністрації коледжу були подані заяви від [PERSON], в яких вона особисто просила адміністрацію коледжу не нараховувати їй надбавку 20 % за престижність педагогічної праці згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 2011 року № 373 та доплату за класне керівництво в зв'язку з невиконанням ліцензійного обсягу студентів на 2012-2013 навчальний рік. При цьому у своїх заявах [PERSON] зазначила, що претензій матеріального та морального характеру пред'являти не буде (а.с.165-166). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Пунктами 7, 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що, з урахуванням загальних положень законодавства про оплату праці, суд, при вирішенні спорів із цих питань, має з'ясувати, чи були і як саме вони врегульовані у зазначеному порядку та чи було при цьому додержано норму та гарантій, передбачених законодавством, генеральною і галузевою (регіональною) угодами. У разі їх недодержання застосовуються, відповідно, норми і гарантії, передбачені законодавством, генеральною, галузевою (регіональною) угодами. При вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. Таким чином, при наявності рішення трудового колективу про відмову у виплаті відповідних надбавок, подання працівником заяви з проханням не нараховувати надбавки, а також у зв'язку з відсутністю наказів керівництва учбового закладу про виплату (нарахування) відповідних надбавок вказані надбавки не нараховуються. Стосовно вимог позивача про стягнення 10 % несплати надбавки за завідування навчальним кабінетом, суд приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 01.09.2011 року керівництвом Білгород-Дністровського економіко-правового коледжу був прийнятий наказ № 131 «Про призначення завідуючими навчальними кабінетами», відповідно до якого [PERSON] призначена завідуючою каб № 405,410 (а.с.69). Проте, згідно з контрактом з викладачем № 47 від 25.06.2012 року [PERSON] прийнята на роботу з 01.07.2012 року (а.с.16-17). Тож, в даному випадку після прийняття її на роботу за контрактом втратив дію минулий трудовий договір та відповідний наказ № 131 «Про призначення завідуючими навчальними кабінетами». Враховуючи відсутність наказу керівництва учбового закладу про виплату (нарахування) відповідної надбавки, відсутність наказу про призначення позивача завідуючою навчальним кабінетом, позбавляє можливості [PERSON] отримувати вказані надбавки. Щодо вимог позивача про стягнення на її користь щорічної допомоги на оздоровлення та щорічну грошову винагороду в розмірі одного посадового окладу за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків, суд приходить до наступного. Стаття 57 ЗУ «Про освіту» передбачає гарантії держави педагогічним, науково-педагогічним працівникам та іншим категоріям працівників навчальних закладів та встановлює, що держава забезпечує педагогічним та науково-педагогічним працівникам: серед іншого - виплату педагогічним і науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Виплата педагогічним та науково-педагогічним працівникам допомоги на оздоровлення є обов'язковою, що, крім ст.57 ЗУ «Про освіту», передбачено і постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2001 року № 78. Про це ж зазначає і Міністерство праці та соціальної політики України у своєму листі від 12 листопада 2008 року № 12532/0/14-08/13 «Про виплату допомоги на оздоровлення». Згідно п.4 постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2002 № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» та п. 4 ( підпункт 5) наказу Міністерства освіти і науки України від 26.09.2005 № 557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», що розроблений на виконання зазначеної постанови, надано право керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків, надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік. Відповідно до п. 8.3.1. та 8.3.2. Галузевої угоди між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та ЦК Профспілки працівників освіти і науки України на 2011-2015 роки сторони Угоди рекомендують керівникам закладів та установ освіти і науки забезпечити надання відповідно до ст.57 Закону України «Про освіту»: педагогічним працівникам, в тому числі вищих навчальних закладів ІІІIV рівнів акредитації, щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків та допомоги на оздоровлення при наданні щорічних відпусток педагогічним та науково-педагогічним працівникам у розмірі одного посадового окладу; педагогічним працівникам, в тому числі вищих навчальних закладів ІІІIV рівнів акредитації, надбавок за вислугу років, та забезпечити надання всім категоріям працівників, включаючи педагогічних і науково-педагогічних, матеріальної допомоги, в тому числі на оздоровлення, в сумі до одного посадового окладу на рік (матеріальна допомога на поховання зазначеним вище розміром не обмежується), виплату премій відповідно до їх особистого внеску в загальні результати роботи в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1298 від 30 серпня 2002 року. Однак при цьому слід звернути увагу на те, що відпустка надається працівникові на підставі його заяви або у відповідності з графіком відпусток і оформляється наказом (розпорядженням) про надання відпустки (ф. П-3). Заява про надання матеріальної допомоги на оздоровлення працівник може написати, як одночасно із заявою на надання відпустки, так і окремо. Тобто підставою для надання відпустки є заява працівника, відповідно і підставою для виплати матеріальної допомоги на оздоровлення у зв'язку з цією відпусткою має бути заява працівника, навіть при умові забезпечення державою педагогічним та науково-педагогічним працівникам виплати допомоги на оздоровлення у розмірі місячного посадового окладу (ставки заробітної плати) при наданні щорічної відпустки. Заява на надання матеріальної допомоги пишеться довільно, у разі відсутності у бухгалтерії бланку, то можна скласти її від руки. Подається, з погодженням бухгалтера, безпосередньо керівнику, директору, начальнику тощо. Розмір матеріальної допомоги для оздоровлення визначається особисто керівником, з врахуванням платіжної спроможності самої організації, підприємства, але не менше посадового окладу. Позивачем не надано доказів, що він подавав до установи відповідача заяви з проханням виплатити матеріальну допомогу на оздоровлення. Враховуючи досліджені по справі надани докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позивач не висловлював свого волевиявлення щодо отримання матеріальної допомоги на оздоровлення при наданні щорічної відпустки та не звертався, як з окремою заявою так і не вказував про це в заяві про відпустку. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що вимоги [PERSON] про стягнення допомоги на оздоровлення є безпідставними за відсутності в період надання відпустки волевиявлення позивача щодо отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, не ґрунтуються на законі, а тому задоволенню не підлягають. Такодж слід зазначити, що частиною 1 ст.57 Закону України „Про освіту" передбачено, що педагогічним працівникам надається грошова винагорода в розмірі до одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків. Виплата зазначеної грошової винагороди проводиться за результатами праці за рік і на підставі наказу керівника учбового закладу. Враховуючи, що за підсумками роботи за рік, відносно [PERSON] наказу по учбовому закладу щодо виплати грошової винагороди в розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати) не було, суд вважав, що підстав для задоволення вимог в цій частині не має, оскільки позивачем не доведено факту порушення її прав. Вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки сплати належних їй сум на час звільнення по день фактичного розрахунку є похідними від основного позову, та може бути задоволено лише у разі встановлення судом обставин, що на час звільнення позивача, відповідач мав перед нею заборгованість по виплаті всіх сум, що належить їй від підприємства, а тому, за вищевикладених обставин задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутні докази, які б обґрунтовували вимогу позивачки про стягнення моральної шкоди, відсутні доводи, якими вона керувалася при визначенні суми моральної шкоди, а отже суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в розмірі 10000 грн. слід відмовити. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд приходить до наступного. У відповідності ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20.12.2011 № 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. За таких обставин, оскільки позивачем не наведено розрахунку суми, витраченої на правову допомогу, а отже не обґрунтовано заявлену вимогу про стягнення з відповідача суми витрат на правову допомогу, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову в цій частині. Враховуючи все перелічене вище позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial