Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

У березні 2016 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив поновити його на роботі з 20.02.2016 року. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що 22 жовтня 2015 року його було прийнято на роботу до АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" машиністом екскаватору. Наказом №03-к від 29.02.2016 року позивач був звільнений за власним бажанням. Вважає, що його звільнення відбулось з порушенням норм КЗпП України, відповідач примусив його звільнитись за власним бажанням, передбачаючи невигідне звільнення за станом здоровя за ч.2 ст.40 КЗпП України, у звязку з чим, позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. У судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у звязку з наступним. Відповідно до п.2 ч.1 ст.232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижчеоплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 КЗпП України. У судовому засіданні встановлено, що наказом №40-к від 22.10.2015 року [PERSON] був прийнятий на роботу до АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" машиністом екскаватору. 26 лютого 2016 року [PERSON] звернувся до адміністрації АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" із заявою про звільнення за власним бажанням. Наказом №03-к від 29.02.2016 року позивач був звільнений за власним бажанням з АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт". Відповідно до приписів ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Встановлено, що роботодавець звільнив позивача згідно зі\~ст.38 КЗпП України\~з дотриманням вимог трудового законодавства і виходячи із заяви [PERSON], який просив його звільнити за власним бажанням. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.12 постанови №9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами) «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про звільнення за\~ст.38 КЗпП\~суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Перевіряючи доводи позивача в цій частині, суд вважає їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються будь-якими доказами; спростовуються особистою заявою позивача. Суд належним чином перевірив доводи працівника про те, що керівництво АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" примусило [PERSON] подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до вимог\~статті 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Так, у заяві, позивач зазначив про звільнення за власним бажанням, що свідчить саме про його бажання звільнитися за\~ст.38 КЗпП України\~і не суперечить даній нормі права, яка передбачає, що власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір на підставі, про яку просить працівник. Встановлено, що будь-яких зауважень щодо незгоди з наказом, позивач не висловив. Оскільки судом не встановлено, що з боку керівництва мав місце примус до написання заяви про звільнення за власним бажанням, інших порушень при звільненні [PERSON] з боку АТП МКП "Дніпропетровський електротранспорт" не встановлено, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про поновлення на роботі з 20.02.2016 року, безпідставні. Звільнення позивача з підстав, визначених ч.1\~статті 38 КЗпП України, відповідає вимогам закону та бажанню [PERSON]; останній не надав суду переконливих доказів, які б спростували ці обставини. Стаття 234 КЗпП України передбачає можливість поновлення судом строків, передбачених ст.233 КЗпП України, у разі пропуску їх з поважних причин. Згідно розяснень у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» п.4 - встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права і обов'язки сторін. Встановлено, що позивач звернувся до суду з даним позовом із пропуском строку, передбаченого ст.233 КЗпП України, тобто 31 березня 2016 року, хоча днем видачі трудової книжки є 29 лютого 2016 року, про що самим позивачем було зазначено в судовому засіданні (а.с.8). Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.4 Постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами) від 06 листопада 1992 року №9, у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст.233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Оскільки при пропуску місячного строку в позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов'язки сторін. Будь-яких причин поважності пропуску строку, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України, позивач не навів та доказів неможливості звернення з відповідним позовом вчасно та існування непереборних перешкод у цьому, позивач суду, у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком, згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, не надав, а тому, суд вважає неможливим поновити порушений строк. Суд також враховує, що відповідач Автотранспортне підприємство Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" є структурним підрозділом Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" згідно статуту підприємства без права юридичної особи, що підтверджено копією статуту. За своїм станом Автотранспортне підприємство Міського комунального підприємства "Дніпропетровський електротранспорт" не може виступати в якості відповідача, оскільки не є відокремленою самостійною юридичною особою, права якої обумовлені ст.80 ЦК України. Зазначене було обговорене в судовому засіданні та розяснено позивачу право на уточнення позовних вимог відповідно до вимог ст.33 ЦПК України, проте, позивач не скористався зазначеним правом. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України, судові витрати віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed