Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися 02 липня 2018 року до суду із заявою, яку 25 липня 2018 року уточнили і за якою просять встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у липні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заявники мотивують свої вимоги тим, що до свого вимушеного переселення були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] на ім?я [PERSON], [INFO] та паспортом громадянина України серія [NUMBER] на ім?я [PERSON], [INFO]. [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] та ? частики квартири [ADDRESS]. У липні 2014 року [PERSON] та [PERSON] вимушені були переміститися з місця їх постійного проживання на тимчасово окупованій території [ADDRESS], відповідно до довідки про взяття на облік осіб, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № 3512000014 від 27.10.2014 року та № 3512000015 від 27.10.2014 року, а згодом до міста Одеси, де зараз проживають по [ADDRESS], відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № 5197 від 27.09.2017 року та № 4434 від 25.07.2017 року. Заявники зазначають, що із вказаного місця проживання вони була змушені переміститись з огляду на порушення основних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу, повагу до честі і гідності, права на свободу і особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя, свободу думки, совісті і релігії тощо. При цьому в обґрунтування обставин, викладених у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, зазначають, що перша фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов'язанням Російської Федерації порядку перетину Державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань; друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України, на думку заявника, розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєнні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» та «Донецької народної республіки». Повідомляють, що з травня 2014 року соціально-політична та гуманітарна ситуація в місті Горлівка Донецької області змінилась. В місті з'явились проросійські бойовики, згодом пройшла хвиля проросійських мітингів, у ході яких російськими найманцями були захоплені будівлі прокуратури та міської ради, на яких невдовзі з'явились російські прапори і прапори так званої «ДНР». Згодом в населеному пункті з'явились облаштовані озброєними проросійськими найманцями блокпости, на яких проходили обшуки місцевого населення. Зважаючи на неспокійну ситуацію, їх перебування в Горлівці стало нестерпним з огляду на реальну небезпеку. З приходом проросійських найманців припинилась виплата заробітних плат та соціальних виплат. Як наслідок, в липні 2014 року заявники прийняли рішення покинути тимчасово окуповану територію Донецької області та перемістилась до Кіровоградської області, згодом до міста Одеси де заявники проживають на даний час. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявники втратили житло, надію на повернення додому, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя. Вважають, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку їх прав і свобод, передбачених Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04.11.1950 року. Отримані заявниками довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 27 вересня 2017 року, що видані Управлінням соціального захисту населення в Приморському районі м. Одеса Департаменту соціальної політики Одеської міської ради, не містять в собі зазначення причини такого переселення, оскільки даний орган не має таких повноважень. Звернення в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту того, що вимушене переселення заявників з окупованої території Донецької області, Україна, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, України, було обумовлено тим, що заявники мають на меті визначити свій статус осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Ухвалою суду від 05 липня 2018 року провадження по справі відкрито. Заявники, в судове засідання не з?явилися, надали заяви, якою вимоги підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в заяві. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Суд розглядає справу за відсутності заявників та зацінтересованих осіб на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, повно, всебічно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, дійшов до наступних висновків. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS], що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] на ім?я [PERSON], [INFO] та паспортом громадянина України серія [NUMBER] на ім?я [PERSON], [INFO]. [PERSON] також є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] та ? частики квартири [ADDRESS]. У липні 2014 року [PERSON] та [PERSON] вимушені були переміститися з місця їх постійного проживання на тимчасово окупованій території [ADDRESS], відповідно до довідки про взяття на облік осіб, які переміщені з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції № 3512000014 від 27.10.2014 року та № 3512000015 від 27.10.2014 року, а згодом до міста Одеси, де зараз проживають по [ADDRESS], відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб № 5197 від 27.09.2017 року та № 4434 від 25.07.2017 року. Вказаними довідками посвідчено лише факт їх вимушеного переселення, однак відомості щодо причин переселення відсутні. При цьому, в розумінні ч. 1 ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Поряд із тим, статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28.05.1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерацій Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід'ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації [PERSON] «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15.09.2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Донецької Народної Республіки» та «Луганської Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ Кетрін Ештон Майя Косьянчич заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю». Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною - агресором, частини території Донецької і Луганської області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 16 червня 2014 року, станом на 14 червня 2014 року в Краматорську, Донецької області, співробітниками Служби безпеки України спільно з військовослужбовцями Збройних Сил України, було затримано громадянина Російської Федерації, одного з учасників незаконного збройного формування, [PERSON], 1993 року народження, колишнього курсанта Краснодарського вищого військового авіаційного училища. Під час затримання у [PERSON] вилучено стрілецьку зброю, 7 тисяч гривень і, так звану, «летную книжку» - персональний звітний документ обліку підготовки пілота. З його пояснень слідує,що він прибув до міста Слов'янська з метою участі у бойових діях на стороні «ДНР», за що йому координатори пообіцяли грошову винагороду - одну тисячу доларів США на день. Згідно даних прес-центру СБУ від 15 липня 2014 року, станом на 12 липня 2014 року співробітники Служби безпеки України затримали громадянина Російської Федерації [PERSON] Зі слів затриманого стало відомо, що наприкінці червня 2014 року він прибув до м. Донецьк з м. Ростов-на-Дону, Російської Федерації, щоб «заробити» грошей. Так, йому обіцяли 1000 доларів США щомісяця за участь у бойових діях на боці бойовиків проти українських військових. Від керівництва так званого «ДНР» він отримав вогнепальну та холодну зброю, а також вибухові пристрої для збройних нападів на блокпости українських військових. При затриманні у росіянина було вилучено гранату з запалом, штик-ніж, мапи з місцевістю Донецької та Луганської областей, паспорт громадянина Російської Федерації з московською пропискою. Також за даними прес-центру Служби безпеки України від 24 жовтня 2014 року, 23 жовтня 2014 року Службою безпеки України затримано громадянина Російської Федерації, мешканця м. Москви, [PERSON], кадрового російського офіцера, колишнього морського піхотинця, який був завербований Федеральною службою Безпеки Російської Федерації. Для прикриття своєї діяльності, затриманий використовував посаду редактора Інтернет-видання "Российские новости". У ході обшуку у [PERSON] вилучено РПГ-26 "Аглень" (виробництва РФ), гранату та набої до стрілецької зброї, паспорт громадянина РФ, кілька документів на різні прізвища, посвідчення помічника депутата Державної думи Російської Федерації, редакційне посвідчення заступника головного редактора "Российских новостей". З початку бойових дій російський найманець виконував завдання Федеральної служби Безпеки Російської Федерації із координації діяльності лідерів незаконних збройних формувань та диверсійно-підривних груп так званих «ЛНР» і «ДНР». З серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно\-десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків - терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Також Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку сепаратистських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати їх брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької області України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької області, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Крім визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, Україна, міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює їх виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Згідно даних статті «В Єнакієве прибула колона танків під прапором Росії», 15.07.2014 року в місті Єнакієве Донецької області було зафіксовано переміщення колони військової техніки із державним прапором Російської Федерації у складі танків та вантажних автомобілів. Із статті «На Донецьк їдуть танки з прапорами Росії та новітні САУ» від 15.07.2014 року, що опублікована на сторінках Інтернет - ресурсу «Преса України», вбачається, що містом Єнакієве рухалась колона військової техніки з прапорами Російської Федерації. Дана військова техніка рухалась в місто Донецьк на допомогу бойовикам «Донецької Народної Республіки». В колоні бронетехніки були помічені новітні розробки російської армії, а саме самохідні артилерійські установки. Відповідно інформації, розміщеної на офіційному сайті «Верховного суду Донецької народної республіки» на непідконтрольній Україні території створена та діє система судових органів «ДНР». Зазначені органи створені відповідно постанови «Ради Міністрів ДНР» "Про створення судової системи" від 22.10.2014 року №40-1. Так, судова система «Донецької Народної Республіки» складається з Верховного Суду, міських і районних суддів загальної юрисдикції, військових суддів та арбітражного суду. Вказаною вище постановою заборонено діяльність судових органів України і територіального управління державної судової адміністрації України в Донецькій області. Постановою Ради міністрів «ДНР» № 32-6 від 08.09.2014 р. «О введении государственных администраций на освобожденных территориях Донецкой Народной Республики», розміщеною на офіційному веб-сайті так званої «ДНР» повідомлялося, що на окупованих «ДНР» територіях районних центрів і міст Донецької області України будуть створені районні і міські державні адміністрації. Керівники цих установ будуть призначатися розпорядженням «Голови Ради Міністрів ДНР». При підготовці подань на призначення голів державних адміністрацій, будуть створені комісії, до складу яких повинні увійти представники «Ради Міністрів ДНР», «Міністерства Оборони», «Міністерства внутрішніх справ», «Міністерства державної безпеки» та представники «Верховної Ради ДНР». Із статті під назвою «На Донеччині близько 700 українських військових потрапили в полон після останніх боїв» від 01.09.2014 року, опублікованій на Інтернет-порталі «Уніан», стало відомо, що у Донецькій області взято в полон 680 українських військовослужбовців, 80% з яких були захоплені під місто Іловайськ. Згідно інформації, розміщеної 13.04.2014 року на сайті Інтернет-видання «Тиждень.ua» у статті із назвою «У Єнакієвому сепаратисти захопили три будівлі», у ніч із 12 на 13 квітня 2014 року у місті Єнакієве Донецької області проросійські бойовики захопили будівлі місцевої прокуратури, міського відділу міліції та міської ради. Над будівлею міської ради було встановлено російський прапор і прапор так званої «донецької республіки». Також повідомлялося, що 12.04.2014 року проросійськими бойовиками було захоплено будівлі міської ради та міського відділу міліції в місті Краматорськ Донецької області. 22.08.2014 року «Радою Міністрів «ДНР» було прийнято постанову «Про скасування святкування низки державних свят України та пов'язаних з ними вихідних днів на території Донецької Народної Республіки» №29-1, відповідно до якої на всій території «ДНР» скасовується святкування ряду державних свят України і вихідних днів, що пов'язані з відзначенням цих свят. Згідно переліку державних свят України, скасовуються: День соборності України - 22 січня, День Конституції України - 28 червня, в тому числі День незалежності України -24 серпня. Також вказувалося, що Постанову Верховної Ради УРСР від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» було прийнято супротив волі народу України, висловленої на референдумі 17 березня 1991 року та руйнувало єдність російського народу, що призвело до негативних наслідків для народу України. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявниці, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Донецької та Луганської області України, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Донецької та Луганської області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявниці з частини окупованої Російською Федерацією території Донецької області України, то суд виходить з наступного. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Росії з 10.05.1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), то її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. З IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто horsdecombat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати їх, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявниця, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. Так, за змістом статті «На Донеччині проросійські активісти готують референдум» від 24.04.2014 року, що опублікована на Інтернет - порталі «Радіо свобода» вбачається, що проросійські активісти на Донеччині не відмовились від ідеї проведення референдуму, вони створили власну «Центральну виборчу комісію» і планують провести референдум 11.05.2014 року. Також повідомляється, що після появи проросійських бойовиків значно погіршилася криміногенна ситуація - вони грабують місцеві магазини, є факти мародерства. У проросійських бойовиків досі залишається зброя, вкрадена з будівель Служби безпеки, а також 4 бойові машини десанту. Крім того, згідно інформації, розміщеної 16.10.2014 року на сайті Інтернет - видання «Сегодня» у статті із назвою «В окупованому терористами Єнакієвому працюють за їжу та з ностальгією згадують Януковича», у зв'язку із окупацією проросійськими бойовиками міста Єнакієве, що у Донецькій області, повністю зупинена робота казначейства та банківської системи, внаслідок чого велика кількість підприємств змушені припинити свою діяльність. З метою отримання елементарних засобів до існування, місцеві мешканці змушені працювати чи виконувати певні роботи за продукти харчування. Також повідомляється, що у місті фіксуються проблеми із постачанням продуктів харчування та медичних препаратів. Крім того, у багатьох будівлях міста, у тому числі будівлях соціальної інфраструктури, проросійські бойовики облаштували так звані бази бойової техніки. В статті «У Донецьку відключили мовлення п'яти українських телеканалів» від 06.06.2014 року, опублікованій в Інтернет-виданні «Novostimira.ua», зазначається, що компанія «Matrix» на вимогу проросійських бойовиків «ДНР» була змушена відключити деякі українські телеканали. Зокрема, було припинено трансляцію таких каналів: «1+1», «5 канал», телеканал «Донбас», «NEWS 24» і «UBR». Також у статті вказано, що у разі невиконання вищезазначених вимог, проросійські бойовики погрожували відключити всі українські телеканали в регіоні, не гарантуючи безпеку персоналу та збереження майна. За даними статті під назвою «У Донецькій області через обстріли зупинили роботу ще три великих заводи» від 19.08.2014 р., що розміщена на Інтернет-сайті «112.UA», повідомлялося, що в результаті артилерійських обстрілів була призупинена діяльність чотирьох заводів та були пошкоджені лінії електропередач, що живлять міста Єнакієве та Харцизьк. В результаті подальших обстрілів відновити роботу мереж та підприємств було неможливо. Згідно статті під назвою «ДНР зірвала виплату соціальних допомог у регіоні» від 07.05.2014 року, яка опублікована на Інтернет-порталі «Еспресо ТВ», перший заступник голови Донецької облдержадміністрації А. Ніколаєнко на брифінгу в Донецьку заявив, що серйозні складнощі спостерігаються з соціальними виплатами, яких потребують 44 тисяч сімей Донеччини, особливо на території Слов'янська, Краматорська, Костянтинівки та Дружківки, через втручання в роботу банків владою «ДНР». Через те, що інкасаторські автомобілі були експропрійовані проросійськими бойовиками, громадяни не мають можливості отримувати грошові виплати. Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими проросійськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. Щодо порушень прав заявників, які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як поданими ними доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувався на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. До липня 2014 року заявники проживали в місті Горлівка Донецької області, де мали налагоджений побут та мали можливість вести повноцінне життя на рідній землі. Проте, з травня 2014 року соціально-політична та гуманітарна ситуація в її місті змінилась. Зокрема, в населеному пункті з'явились проросійські бойовики пройшла хвиля проросійських мітингів, у ході яких проросійськими бойовиками були захоплені будівлі прокуратури та міської ради, на яких невдовзі з'явились російські прапори і прапори так званої «ДНР». Згодом на дорогах міста з'явились облаштовані озброєними проросійськими найманцями блокпости, де здійснювалися обшуки місцевого населення. Зважаючи на неспокійну ситуацію перебування заявників в місті Горлівка стало нестерпним з огляду на реальну небезпеку. З приходом проросійських найманців припинилась виплата заробітних плат та соціальних виплат. Ускладнилось також і спілкування з друзями та родичами. Як наслідок, в липні 2014 року заявники прийняли рішення покинути тимчасово окуповану територію Донецької області та перемістилась до Кіровоградської області, а зрештою в 2017 році оселилась в місті Одеса, де разом проживають на даний час. Внаслідок вимушеного переселення у заявників погіршився психологічний стан. В результаті збройної агресії Російської Федерації і, як наслідок, вимушеного переселення, заявниця втратила надію на повернення додому, можливість вільного спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, а отже і можливість планувати своє життя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявників, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 статті 315 ЦПК України, Суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, а також те, що заявники переселилася з території Донецької області з метою збереження життя, здоров'я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки і совісті в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявникам необхідно для визначення їх статусу як осіб, що перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved