Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що 08 грудня 2003 року померла [PERSON], якій належав житловий будинок, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Галіцьких, 5. Зазначає,\~ що є спадкоємцем за заповітом, але не може отримати свідоцтво про право на спадщину, оскільки відсутній правовстановлюючий документ на житловий будинок. У звязку з наведеним, просить визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, розташований в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Галіцьких, 5, після смерті [PERSON], яка померла 08 грудня 2003 року. Позивач в судове засідання не зявився, подав до суду заяву, в якій просив справу слухати в його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просив задовольнити позов. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника Вільшанської селищної ради Вільшанського району, позов визнає, не заперечує проти його задоволення. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просить справу слухати у відсутність представника управління, щодо вирішення позовних вимог покладається на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України \~№ 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування": спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України, законами України від 2 вересня 1993 року № 3425-ХП "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року № 2709-ІУ "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами\~ \~ЦК, якщо спадщина\~ \~відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила\~Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Згідно з п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст. 525 ЦК УРСР в редакції 1963 року часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно із ч.1 ст.524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і заповітом. Частиною 1 ст.534 ЦК УРСР в редакції 1963 року передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам\~\~як тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР\~в редакції 1963 року\~для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом встановлено, що відповідно до копії заповіту, посвідченого 24 травня 1988 року державним нотаріусом Вільшанської нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла належний їй жилий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області [PERSON] (а.с.8). [PERSON] померла 08 грудня 2003 року в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії І-ОЛ №192523, виданого 10 грудня 2003 року відділом РАГС Вільшанського РУЮ Кіровоградської області (а.с.5). Згідно з довідкою виданою Вільшанською селищною радою Кіровоградської області від 04 квітня 2016 року за №2281, [PERSON] на день смерті, 08 грудня 2003 року проживала за адресою [INFO]. На день її смерті спільно з нею проживав онук, [PERSON]. Відповідно до інформації Вільшанської державної нотаріальної контори за №161/01-16 від 29.03.2016 року та наданими інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) та Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), після смерті [PERSON], яка померла 08 грудня 2003 року У Вільшанській державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №34/2016 від 15 березня 2016 року на підставі заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, яку подав внук спадкодавця [PERSON], [INFO], який зареєстрований в [INFO], який є спадкоємцем за правом представлення, батько якого син спадкодавця, [PERSON], помер 21 червня 1992 року. За даними спадкової справи [PERSON] спадщину прийняв фактично відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 року. 15 березня 2016 року за реєстром № 84 Вільшанською держнотконторою на імя [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за кадастровим номером 3524355100:02:000:0749 площею 4,7329 га, яка розташована на території Вільшанської селищної ради Вільшанського району Кіровоградської області (а.с.26-29). Згідно з постановою\~ про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Вільшанської державної нотаріальної контори від 15 березня 2016 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який знаходиться в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області по вул. Галіцьких, 5, що залишився після смерті [PERSON], [INFO], яка померла 08 грудня 2003 року, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на зазначений житловий будинок (а.с.10). Відповідно до архівної довідки Ульяновського КМБТІ за №117 виданої 02.12.2015 року, право власності на житловий будинок за №5 по вул. Галіцьких в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області не зареєстровано (а.с.14). Згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок розташований по вул. Галіцьких, 5, в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, виготовлений Ульяновським КМБТІ\~ зазначений будинок побудований у 1970 році (а.с.11-13). В судовому засіданні було оглянуто оригінал погосподарської книги №2 Вільшанської сільської ради народних депутатів за період з 1985 року по 1990 рік, особистий рахунок №169, копії яких знаходяться в матеріалах справи, згідно яких [PERSON] значиться власником житлового будинку, розташованого в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області з 1986 року. Як вбачається з наданого Вільшанською райдержадміністрацією Кіровоградської області, архівного витягу з рішення виконкому Вільшанської селищної Ради народних депутатів від 5 жовтня 1992 року №97 «Про визнання права власності на домоволодіння в селах Осички та Калмазове» право особистої власності на жилий будинок, розташований по вул. Галіцьких, 5, в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області визнано за [PERSON], однак правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок відсутні (а.с.15). Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачає обов'язкової реєстрації таких прав. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (правовий висновок Верховного Суду України викладений у постанові від 13 червня 2012 року за наслідками розгляду справи за №6-54цс12). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 "Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року"). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 "Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів"). Відповідно до листа Міністерства юстиції України № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до додатку 3 "Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно" рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом Мінкомгоспу УРСР від 31.01.1966 року (надалі Інструкція), реєстрації підлягали лише всі будинки та домоволодіння в межах міста і селища міського типу Української РСР, а відповідно до п. 6 Інструкції не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах. Отже, у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом проведення у погосподарській книзі сільської ради відповідного запису та відкриття особистого рахунку. Інших правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало. Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю. Відповідно до п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 45/5 від 31 жовтня 1975 року, п. 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР № 1/5 від 19 січня 1976 року, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі, повинно бути також зазначено: дані про склад будинку; розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки. Житлові будинки, побудовані до 05 серпня 1992 року на земельній ділянці, яка була відведена для такого будівництва та у сукупності з висновком про технічний стан і погодження з відповідними службами судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючий документ. Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обовязковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Враховуючи вище наведене суд вважає, що право власності спадкодавця на спірний будинок встановлено матеріалами справи, підтверджено технічним паспортом\~ та записами в погосподарських книгах. За таких підстав, вимога позивача про визнання права власності в порядку спадкування майна [PERSON], яка померла 08 грудня 2003 року, а саме житлового будинку, розташованого по вул. Галіцьких, 5 в с. Осички Вільшанського району Кіровоградської області, підлягає задоволенню, оскільки захистити невизнане право позивача іншим способом ніж в судовому порядку неможливо. А тому суд приходить до висновку, що є усі достатні підстави для визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, оскільки він відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України 1963 рокуприйняв спадщину. На підставі викладеного та

Outcome: approved