Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

04.01.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтувавши свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 17.04.2014 року був укладений шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради Краснолиманського району Донецької області, актовий запис № 02, від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Сім'я розпалася в жовтні 2016 року з причин різних поглядів на життя, нерозуміння одне одного. В зв'язку з чим між ними стали виникати сварки, були втрачені почуття любові та поваги одне до одного. При таких обставинах позивач вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше сумісне проживання та збереження сім'ї неможливе. Просить шлюб розірвати, залишити їй прізвище "Козоброд" та стягнути з відповідача на її корить сплачену нею суму судового збору. Позивач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує повністю, просила справу розглянути без її участі. (а.с. 17) Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву, в якій позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі, просив справу розглянути без його участі. (а.с. 27) Судом встановлено, що між сторонами 17.04.2014 року був укладений шлюб, зареєстрований Виконавчим комітетом Ямпільської селищної ради Краснолиманського району Донецької області, актовий запис № 02 (а.с. 10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Сім'я розпалася в жовтні 2016 року з причин різних поглядів на життя, нерозуміння одне одного. В зв'язку з чим між ними стали виникати сварки, були втрачені почуття любові та поваги одне до одного. При таких обставинах позивач вважає, що сім'я розпалась остаточно, подальше сумісне проживання та збереження сім'ї неможливе. Майнового спору та спору по вихованню дитини сторони не мають. Відповідно до ст.ст. 104, 105 СК України шлюб припиняється в наслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню у зв'язку з тим, що сторони не підтримують шлюбні відносини, позивач наполягає на розлученні та не згодна на примирення, як і відповідач. Тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача та вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, враховуючи те, що при реєстрації шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище з "Краснової" на "Козоброд" і наполягає після розірвання шлюбу іменуватися прізвищем "Козоброд", її клопотання слід задовольнити, бо відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. З приводу вимоги позивача про відшкодування понесених ним судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 79 ЦПК України судовий збір та витрати на правову допомогу включено до складу судових витрат. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. [PERSON] при поданні позову сплачено в дохід держави судовий збір у розмірі 551,20 грн., що підтверджено наданою позивачем квитанцією № 262653 від 14.11.2016 року (а.с. 2). За цих обставин суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму судового збору. Крім того, за твердженням позивача та наданою довідкою від 29.12.2016 року (а.с. 11) вона сплатила адвокату [PERSON] 600,00 грн. за надання юридичної консультації, складання та подання позовної заяви про розірвання шлюбу. Так, право на правову допомогу гарантовано ст. ст. 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу», положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». При цьому згідно з п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 600 гривень позивачем надано лише довідку від 29.12.2016 року (а.с. 11), в якій відсутній детальний розрахунок окремої вартості послуг з надання правової допомоги щодо консультацій, складання та подання позовної заяви. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу.

Outcome: partial