Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом. У позові вказав, що 18.08.2008 року між АКБ «ТАСС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0707/0808/45-023 та, відповідно до п.1.1., 1.2 Кредитного договору позивач надав [PERSON] для придбання квартири № 319 у будинку № 14 у м.Запоріжжі кредит у сумі 25\~000 доларів США під 11,90% річних за користування кредитними коштами на строк з 18.08.2008 року по 18.08.2028 року, а відповідач зобов'язався прийняти кредит, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18.08.2008 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між АКБ «ТАСС-Комерцбанк» і [PERSON] 18.08.2008 року було укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Відповідач не виконує свої зобов'язання за кредитним договором: не сплачує кредит та проценти за користування кредитними коштами по кредитному договору, тому станом на 28.07.2015 року має заборгованість по тіло кредиту у сумі 499012 грн. 10 коп.., по відсоткам 94226 грн. 44 коп. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, а тому вважає, що банк має право вимоги за вказаним кредитним договором, тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки- квартиру №319 у будинку № 14 по Хортицькому шосе у м.Запоріжжі шляхом визнання за банком права власності на вказану квартиру, стягнути судовий збір. У судове засідання представник позивача не зявився, надавши письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у відсутності представника банку, позовні вимоги підтримує. Відповідач та представник відповідача у судове засідання не зявилися. Представник відповідача надав суду письмову заяву з клопотанням про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення, у яких зазначив, що повністю заперечує проти задоволення позовних вимог, оскільки банком не доведено заявлені позовні вимоги: не доведена сума заборгованості за тілом кредиту та відсоткам, а вказано лише загальну суму, не відомо за який період розраховану, відсутній повний ( детальний) розрахунок суми заборгованості; відсутні будь-які докази того, що позивач повідомляв письмово позичальника про зміну кредитора; відсутні будь-які докази про отримання відповідачем листа- вимоги щодо повернення грошових коштів; відсутній висновок про вартість предмету іпотеки- квартири, не доведена її вартість, тому просив у задоволенні позову відмовити. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. Суд при вирішенні спору керується ст.ст. 3, 10, 60, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 11, 346, 509, 512, 514, 525, 526, 530, 549, 572, 575, 585, 624, 625, 1050, 1054 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», Постановою Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», та дійшов до висновку, що позовні вимоги позивача до відповідача є необґрунтованими; банком, як позивачем, не доведено належними доказами виникнення у нього права на звернення стягнення за рішенням суду у цій справі на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на цей предмет іпотеки в рахунок погашення забезпечених іпотекою зобов'язань. Судом встановлено, що 18.08.2008 року між АКБ «ТАСС-Комерцбанк», правонаступником якого, як вказав позивач, є ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №0707/0808/45-023 та, відповідно до п.1.1., 1.2 Кредитного договору позивач надав [PERSON] для придбання квартири № 319 у будинку № 14 у м.Запоріжжі кредит у сумі 25\~000 доларів США під 11,90% річних за користування кредитними коштами на строк з 18.08.2008 року по 18.08.2028 року, а відповідач зобов'язався прийняти кредит, сплатити проценти за користування кредитом та повернути кредит банку в порядку та у строки, визначені кредитним договором, але не пізніше 18.08.2028 року ( а.с. 7-15). Жодного доказу позивачем у частині правонаступництва за укладеним кредитним договором та законності звернення до суду з позовними вимогами, ПАТ «Дельта Банк», суду не надав. З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між АКБ «ТАСС-Комерцбанк» і [PERSON] 18.08.2008 року було укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS], житловою площею 17,0 кв. метрів, загальною площею 35,16 кв. метрів, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], балансова вартість якої, відповідно до п.2 становить 34\~083 грн. ( а.с.20). 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» і ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі- продажу прав вимоги за кредитами, що вбачається з виписки з договору купівлі- продажу прав вимоги ( а.с.31), але до матеріалів справи позивачем не надано витягу з додатку № 1 ( Переліку договорів та купівельної ціни за Правом вимоги), що передбачено п. 1.1 частини 1 договору купівлі-продажу прав вимоги, а тому неможливо встановити, чи передавалося саме право вимоги щодо кредитного договору, укладеного між банком і відповідачем [PERSON] ( а.с.31), тобто факт передачі права такої вимоги, позивачем не доведено, а тому неможливо встановити чи є позивач за даним позовом, належним позивачем, чи має він право на звернення до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст..ст. 1049, 1050 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строки та в порядку, що встановлені договором. Як вказав позивач у розрахунку від 28.07.2015 року, станом на 28.07.2015 року заборгованість [PERSON], на думку позивача, за кредитним договором становить 593\~238 грн..2011 року ( а.с.24). Ні у позовній заяві, ні у вищевказаному розрахунку, позивачем не вказано за який саме період проведено розрахунок заборгованості як по тіло кредиту так і по нарахованим відсоткам, розрахунок не містить детального ( щомісячного) розрахунку заборгованості із зазначенням періоду виникнення заборгованості, не зазначено суми, які вносилися позичальником на погашення кредитних зобовязань з відхиленням від встановленого графіку погашення кредиту, неможливо встановити та перевірити суму заборгованості за кредитним договором, а тому, суд вважає, що сума заборгованості [PERSON] за кредитним зобовязанням, суду не доведена. Крім того, судом встановлено, що Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації ПАТ «Дельта Банк» на імя [PERSON] 27.08.2015 року направлявся лист-вимога від 26.08.2015 року щодо усунення порушення прав Банку шляхом погашення заборгованості за вищезазначеним кредитним договором (а.с.25-27), який має також відомості про те, що банк є правонаступником за укладеним [PERSON] кредитним договором, але позивачем по справі не надано суду жодного доказу про те, що зазначений лист-вимога, відповідачем був отриманий та з ним він ознайомлений. З позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності на квартиру, ПАТ «Дельта Банк» звернулося 04.09.2015 року ( дата реєстрації позову судом), а по пошті позовна заява та додані до неї документи направлені суду ще 27.08.2015 року. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави ( іпотеки) закріплене у ст.. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до розділу 9 п. 9.1 договору іпотеки квартири, у випадку невиконання Позичальником будь-яких своїх зобовязань, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним. Згідно п.9.2, у разі порушення умов кредитного договору позичальником іпотекодержатель направляє іпотекодавцю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення протягом тридцятиденного строку. Якщо вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі почати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього договору. Як передбачено ч.1 ст. 35 Закону України „Про іпотеку", у разі порушення основного зобовязання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Зазначене вище також передбачено іпотечним договором- п.11. Вимога про повернення суми кредиту в повному обсязі, у порушення вимог ст.. 35 Закону України « Про іпотеку» - не менше ніж за 30 днів, [PERSON] направлена не була. На підставі рішення суду звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України „Про іпотеку". Звернення стягнення на предмет іпотеки може здійснюватись на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом іпотечного договору від 18.08..2008 року, п. 11, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцями зобов'язань за кредитним договором, Банк, як іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Боржником зобов'язань за кредитним договором, а у разі невиконання Боржником цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Однак, хоча й умовами іпотечного договору передбачено право Банку на задоволення вимог іпотекодержателя, але останній мав здійснюватись у позасудовому порядку згідно із ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», оскільки цим іпотечним договором прямо не передбачено такий спосіб звернення стягнення, «як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду». В силу вимог ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також відповідає застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону та з дотриманням вимог вказаного закону і умов іпотечного договору. Згідно ст.ст. 38,39 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки можливе шляхом продажу предмета іпотеки у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Інших позовних вимог банком не заявлено, тому суд розглядає дану справу з додержанням вимог ст. 10-11, 60-61 ЦПК України, тобто в межах заявлених Банком позовних вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до п. 39 постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суди мають виходити з того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду. Однак, при цьому, Законом України "Про іпотеку", зокрема ст. ст. 33, 36, 37 та договором іпотеки визначено спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності. Як вбачається з матеріалів справи, документи на підтвердження реальної вартості вищезазначеного предмета іпотеки, визначеної суб'єктом оціночної діяльності, Банком суду не надані. Підстави для звільнення Банку, від доказування у цій справі, передбачені ст. 61 ЦПК України, відсутні. Враховуючи вказане вище у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність залишення без задоволення позивних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за банком право власності на предмет іпотеки.

Outcome: dismissed