Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Вінницької міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про часткове скасування рішення та свідоцтва, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 2012 році, під час оформлення його матір'ю [PERSON] спадщини після смерті його батька [PERSON], він дізнався, що 26 грудня 2002 року рішенням виконкому Вінницької міської ради №2050 [PERSON] надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] у складі сімї з трьох осіб: він, дружина та син. Відповідно до даного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради виконкомом міської ради було видано свідоцтво на право власності на дану квартиру від 26.12.2002 р., яке зареєстроване ВМБТІ 31.01.2003 р. за реєстровим №1723/50294. [INFO] р. його батько [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 11.12.2012 р. його мати [PERSON] успадкувала після батька 1/3 частини квартири [ADDRESS]. На даний час 2/3 квартири належить матері [PERSON] та 1/3, відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 26.12.2002 р., належать йому. На час приватизації квартири він жодних документів про приватизацію ніколи не бачив та не підписував, батьки на цю тему ніколи не говорили. Положення п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" дає підстави для висновку, що приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлені законом. В даний час він дізнався, що батько, всупереч ст.8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду", здійснив підготовку документів на приватизацію квартири без його відома та згоди. У відділі приватизації йому також не були роз'яснені наслідки приватизації квартири, не доведені до відома права та обов'язки учасників спільної власності. Батько провів приватизацію, оскільки вважав, що діє в інтересах всіх членів сім'ї, і у такий спосіб хотів забезпечити їх житлом на майбутнє. В силу своєї юридичної необізнаності та помилки, батько, приватизувавши квартиру на всіх зареєстрованих в ній осіб, порушив його права. Ставши після приватизації власником частки спірної квартири, він, у небажаний спосіб використав своє право на приватизацію державного житла, яке надається громадянину один раз. До того ж, відповідно до ст. 322 ЦК України, на нього, внаслідок проведеної без урахування його дійсних інтересів, приватизації спірної квартири, покладений тягар утримання часток у спільній власності на квартиру, в той час як цієї власності він не потребує, і витрати на її утримання є для нього небажаними і недоцільними. Своєї згоди на приватизацію вказаного житла він не давав, і вона лише заважає у вирішенні житлових проблем. Проведеною приватизацією спірної квартири створено перешкоди в здійсненні його права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийняте не ним, без урахування його дійсних інтересів. Таким чином, під час проведення приватизації спірної квартири допущені чисельні порушення, які, на його думку, дають підстави вважати її незаконною. Враховуючи, те що приватизація державного житла не є обов'язком, а є правом, його волевиявлення не було надане при здійснені приватизації квартири і воно не відповідає його дійсній волі та бажанню по накладенню на нього прав утримання нерухомого майна, а також прав менших, ніж зазначено в законі, вважає, що приватизація квартири порушує його цивільні права і дає право на звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Просить скасувати рішення виконкому Вінницької міської ради № 2050 від 26.12.2002 року в частині надання дозволу [PERSON] на приватизацію квартири [ADDRESS]. Скасувати свідоцтво про право власності на житло від 26.12.2002 року на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON], видане згідно рішення виконкому Вінницької міської ради від 26.12.2002 року № 2050 в частині [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги з наведених у позові підстав та суду пояснив, що було здійснено приватизацію квартири йому відомо не було. Рішення про передачу житла у приватну власність було прийняте не ним та без урахування його дійсних інтересів. Приватизація державного житла не є обов'язком, а є правом, його волевиявлення не було надане при здійснені приватизації квартири і воно не відповідає його дійсній волі та бажанню по накладенню на нього прав утримання нерухомого майна. Він є військовослужбовцем і дана обставина не дозволяє йому реалізувати свої житлові права. Просить позов задовольнити. Судові витрати залишити без відшкодування. Представник відповідача Вінницької міської ради - Кріпак О.М. в судовому засіданні при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судовому засіданні не заперечує проти задоволення позову та пояснила, що позивач є її сином. Син тривалий час в даній квартирі не проживає, про приватизацію квартири його до відома не ставили. Просить позов задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26 грудня 2002 року рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №2050 [PERSON] надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] у складі сім'ї з трьох осіб: він, дружина та син. Відповідно до даного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради виконкомом Вінницької міської ради було видано свідоцтво на право власності на дану квартиру від 26.12.2002 р., яке зареєстроване ВМБТІ 31.01.2003 р. за реєстровим №1723/50294. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом виданого 11.12.2012 р. [PERSON] успадкувала 1/3 частки квартири [ADDRESS] після смерті чоловіка [PERSON]. На даний час 2/3 частки квартири належить [PERSON] та 1/3 частка квартири належить позивачу. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до преамбули Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) метою приватизації державного житлового фонду є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, залучення громадян до участі в утриманні і збереженні існуючого житла та формування ринкових відносин. Згідно п. 1 ст. 1, п. 1 ст. 2, ст. 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно п. 1 ст. 7 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Згідно п. п. 1, 2, 3, 5 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до п.п. 1, 2, 5, 12, 13, 14, 16 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 15 вересня 1992 р. № 56 положення складене відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" і визначає порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян та перелік документів, що підлягають оформленню. Передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в приватну (для одиноких наймачів) та у спільну (сумісну або часткову) власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сім'ї з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним державне житло на умовах, визначених Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду", один раз. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або в оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 202 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що складає зміст права власності (ч.1ст. 317 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 319, ч. 1 ст. 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує. Власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Як встановлено в судовому засіданні в 2012 році позивач дізнався, що 26 грудня 2002 року рішенням виконкому Вінницької міської ради №2050 [PERSON] надано дозвіл на приватизацію квартири [ADDRESS] у складі сімї з трьох осіб: він, дружина та син. Відповідно до даного рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради виконкомом міської ради було видано свідоцтво на право власності на дану квартиру від 26.12.2002 р., яке зареєстроване ВМБТІ 31.01.2003 р. за реєстровим №1723/50294. На час приватизації квартири позивач документів про приватизацію не бачив та не підписував. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" приватизація державного житлового фонду не є обов'язком громадян України, а є їх правом, яке повинне реалізовуватися ними на власний розсуд, на умовах, у порядку та спосіб, встановлені законом. Підготовку документів на приватизацію квартири було здійснено без відома та згоди позивача, йому не були роз'яснені наслідки приватизації квартири, не доведені до відома права та обов'язки учасників спільної власності. Ставши після приватизації власником частки спірної квартири, позивач, у небажаний спосіб використав своє право на приватизацію державного житла, яке надається громадянину один раз. Крім того, на позивача внаслідок проведеної без урахування його дійсних інтересів, приватизації спірної квартири, покладений обов'язок утримання частки у спільній власності на квартиру. Своєї згоди на приватизацію вказаного житла позивач не давав і вона є перепоною у вирішенні його житлових проблем. Проведеною приватизацією спірної квартири створено перешкоди в здійсненні позивачем права на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є обгрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд приймає до уваги думку позивача, який просить судові витрати залишити без відшкодування та приходить до висновку, що судові витрати слід залишити без відшкодування. На підставі викладеного,

Outcome: approved