Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить встановити факт невиконання адміністрацією Комунального некомерційного підприємства "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району міста Києва рішення Шевченківського району міста Києва виконавчий лист № 761/22188/13-ц від 22.05.2014 та Постанови і Вимоги відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві; встановити факт порушення конституційного, основоположного права людини на заробітну плату, гарантованого положеннями Конституції України (частина друга та четверта статті 43, Стаття 48) та Загальної декларації прав людини (частина третя статті 23) як норми прямої дії; стягнути 101 039 грн. проіндексованої заробітної плати за вимушений прогул за термін з 29 жовтня 2013 р. по 31 березня 2015 р.; стягнути моральну шкоду у сумі 100 000 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року його було поновлено на роботі на посаді завідуючого амбулаторією, лікаря загального практики - сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва з 1 червня 2012 року та стягнуто з Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (з 1 червня 2012 р. по 30 вересня 2013 р.) в сумі 58 915 грн. 59 коп. Рішення набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 17 квітня 2014 року. Проте, зазначене рішення виконано частково, а саме в лютому 2015 року йому було виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу, з 1 червня 2012 року по 29 жовтня 2013 року, в сумі 58 915, 59 грн., в частині поновлення його на роботі рішення суду до цього часу не виконано. У зв'язку з невиконанням рішення суду в означеній вище частині, за період з 29 жовтня 2013 року по 31 березня 2015 року з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду з урахуванням індексу інфляції за вказаний період та становить 101 039 грн. Крім того, незаконними діями відповідача йому завдано і моральну шкоду, яку він оцінює в 100 000 грн., та яка полягає у приниженні його ділової репутації, душевних стражданнях та переживаннях, зміні його звичного способу життя. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що рішення суду від 29 жовтня 2013 року не було виконано з незалежних від відповідача причин. Так, внаслідок реформування системи охорони здоров'я в місті Києві відповідно до ЗУ «Про порядок проведення реформування системи охорони здоров'я у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві» в структурі та штатному розкладі Консультативно-діагностичного центру Шевченківського району м. Києва, утвореного шляхом реорганізації (злиття) Центральної дитячої поліклініки Шевченківського району м. Києва та Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва, відсутній структурний підрозділ Амбулаторія загальної практики сімейної медицини, а отже відсутня і посада завідуючого Амбулаторією, на якій необхідно поновити позивача. Оскільки рішення суду про поновлення на роботі позивача не виконане з об'єктивних причин та не з вини відповідача, відсутні підстави для задоволення позову в повному обсязі. Представник третьої особи проти задоволення позову не заперечував. Суд, вислухавши думку позивача, представника відповідача та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року було задоволено частково позов [PERSON] до Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва, третя особа: Вільна профспілка медичних працівників України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, яким визнано звільнення [PERSON] з посади завідуючого амбулаторією, лікаря загальної практики - сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва незаконним; поновлено [PERSON] на посаді завідуючого амбулаторією, лікаря загальної практики - сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва з 01 червня 2012 року та стягнуто з Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 58 915 грн. 59 коп. Вказане рішення набрало законної сили відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва - 17 квітня 2014 року. 27 травня 2014 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 761/22188/13-ц виданого 22 травня 2014 року Шевченківським районним судом м. Києва про поновлення [PERSON] на посаді завідуючого амбулаторією, лікаря загальної практики - сімейного лікаря Амбулаторії загальної практики сімейної медицини Центральної районної поліклініки Шевченківського району м. Києва з 01 червня 2012 року, що підтверджується постановою ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві, ВП № 43461776. 29 січня 2015 року позивач звертався до Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» з заявою про виконання виконавчого листа № 761/22188/13-ц та поновлення його на роботі. Рішення суду в частині стягнення з відповідача середнього заробітку в сумі 58 915, 59 грн. було виконано відповідачем в лютому 2015 року, дана обставина була визнана сторонами, а тому не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. 04 березня 2015 року на звернення [PERSON] було надано відповідь за підписом директора, про те, що Комунальним некомерційним підприємством «Консультативно-діагностичний центр» здійснюються всі заходи щодо виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва у порядку, передбаченому законодавством України. Судом також встановлено, що рішенням Київської міської ради ХІ сесії VІ скликання від 17 квітня 2013 року № 142/9199 «Про комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району м. Києва, відповідно до статей 104, 105, 106, 107 Цивільного кодексу України, статей 59, 78, 137 Господарського кодексу України, пункту 30 частини першої статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", статей 1, 3, 7 Закону України "Про порядок проведення реформування системи охорони здоров'я у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій областях та місті Києві", з метою розмежування первинного та вторинного рівнів надання медичної допомоги мешканцям міста Києва та більш ефективного використання майна територіальної громади м. Києва Київська міська рада вирішила: реорганізовати шляхом злиття Центральну районну поліклініку Шевченківського району м. Києва і Центральну дитячу поліклініку Шевченківського району м. Києва, створити на їх майновій базі комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району міста Києва та віднести його до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно п. 2 зазначеного рішення встановлено, що комунальне некомерційне підприємство "Консультативно-діагностичний центр" Шевченківського району міста Києва є правонаступником усіх прав і обов'язків реорганізованих відповідно до пункту 1 цього рішення амбулаторно-поліклінічних закладів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26 листопада 2014 року було замінено у виконавчому провадженні відкритому відділом ДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві по виконавчому листу № 761/22188//13-ц боржника - Центральну районну поліклініку Шевченківського району м. Києва, на його правонаступника - Комунальне некомерційне підприємство «Консультативно-діагностичний центр» Шевченківського району міста Києва. Не дивлячись на те, що з 01 червня 2012 року [PERSON] було поновлено на роботі рішенням суду від 29 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 17 квітня 2014 року, рішення на час розгляду даної справи не виконане. Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. Згідно ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Статтею 235 КЗпП визначено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Тобто незаконно звільнений або переведений на іншу роботу працівник має бути допущений до роботи відразу ж після прийняття відповідного рішення, але не пізніше наступного робочого дня. Згідно ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначають Закон України від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV "Про виконавче провадження", а також прийнята на виконання цього Закону Інструкція про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 15 грудня 1999 року № 74/5. Відповідно до зазначених нормативно-правових актів примусове виконання рішень в Україні покладається на державну виконавчу службу та здійснюється останньою на підставі виконавчого документа. Відповідно до ст. 8 Закону боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Положеннями пункту 2 частини третьої статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що судове рішення про поновлення на роботі чи на попередній посаді незаконно звільненого або переведеного працівника підлягає негайному виконанню. Частиною першою статті 76 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно. Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою - підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника, після чого державний виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 34 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Частиною 6 статті 95 КЗпП України передбачено, що заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 1 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Ч.1 ст.2 ЗУ «Про індексацію грошових доходів населення» унормовано, що об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру Статтею 33 ЗУ «Про оплату праці» визначено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Згідно ст. 34 ЗУ «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За таких обставин та у відповідності до ст. 236 КЗпПУ, підлягає стягненню з відповідача - Комунального некомерційного підприємства «Консультативно-діагностичний центр» - на користь [PERSON] середній заробіток за весь час невиконання рішення суду про поновлення на роботі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2013 року, встановлено середньогодинну заробітну плату [PERSON], яка становить 24, 13 грн. За положеннями ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем та перевіреному судом в судовому засіданні, кількість робочих годин за період не виконання рішення суду, з 29.10.2013 року по 31 березня 2015 року становить 2756, 6 годин, індекс інфляції за вказаний період становив 151,9 %, а відтак середній заробіток за час не виконання рішення суду становить 101 039 грн., який підлягає до стягнення. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральна шкода відшкодовується працівникові безпосередньо роботодавцем за таких умов: наявності факту порушення роботодавцем законних прав працівника; у разі виникнення у працівника моральних страждань або втрати нормальних життєвих зв'язків, або виникнення необхідності для працівника додаткових зусиль для організації свого життя; за наявності причинного зв'язку між попередніми умовами. Пункт 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1), що має рекомендаційний характер, роз'яснює, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 9 вказаної постанови, розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Так, за викладених обставин суд приходить до висновку про наявність факту заподіяння [PERSON] моральної шкоди, оскільки він морально страждав та переживав, у зв'язку з тривалим невиконанням рішення суду щодо його поновлення на роботі, змушений був докладати додаткових зусиль для організації свого життя, працевлаштування, звертатися додатково за правовою допомогою, витрачати на це свій час, захищати свої порушені права в суді. Проте, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, суд вважає за можливе стягнути на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди 3000 грн. За викладених обставин позовні вимоги, заявлені до відповідача в цій частині, підлягають задоволенню частково. Відносно позовних вимог в частині встановлення фактів суд приходить до висновку про залишення їх без задоволення, оскільки встановлення заявлених позивачем фактів не підпадає під перелік, встановлений ч.1 ст.256 ЦПК України. Крім того, позивачем не доведено, що від встановлення зазначених ним фактів залежить виникнення, зміна чи припинення його особистих чи майнових прав, як то визначено ч.2 вказаної норми цивільного процесуального права. Посилання представника відповідача на неможливість виконання рішення позбавлені юридичного обґрунтування та суперечать принципу загальнообов'язковості судових рішень, встановленому, зокрема, положеннями статей 14, 367 ЦПК України, за змістом яких судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов'язковими для виконання.

Outcome: partial