Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду 11.05.2018 року з позовом до ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» та до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області в особі Криворізького відділення управління фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що [PERSON], перебуваючи на робочому місці 07.05.1997 року отримав ушкодження здоров'я у вигляді травми ноги з подальшою ампутацією. Дане ушкодження здоров'я відбулось в результаті нещасного випадку, який стався за наступних обставин. Відбулось зіткнення составі електровозів, а в цей час робочі виконували розвантаження матеріалів. Серед розвантажників знаходився [PERSON], при цьому його нога була зажата між буферами. Первинним оглядом МСЕК 28.10.1998 року, позивачу було встановлено 60% втрати працездатності безстроково. Внаслідок вищесказаного, позивач змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, медико-соціальні експертні комісії, відновлювальні процедури, лікування. У зв'язку з ушкодженням здоров'я було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, болями. Позивач не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, підтвердила обставини, викладені у позові, просила задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Криворізький залізорудний комбінат» проти позову заперечувала, підтримала раніше поданий відзив, згідно якого відповідач вважає, що факт спричинення моральної шкоди є недоведеним, посилання на встрату нормальних життєвих зв'язків є припущенням. Крім того, вважали розмір моральної шкоди недоведеним. Водночас, при вирішенні спору по суті позовних вимог відповідач-1 просив суд відмовити у їх задоволенні, застосувавши строки позовної давності. Представник відповідача-2 заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримавши раніше поданий відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати виплату - відсутні. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з наступного. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач працював на підприємстві відповідача-1 з 07.07.1981 року по 25.05.1983 рік, з 09.08.1985 року по 08.09.1997 рік (а.с. 13-14). Згідно акту про нещасний випадок №97016, 07.05.1997 року на підставі наряду начальника дільниці №20 [PERSON] на 3ю зміну ланка робочих у складі 5 чоловік виконували роботи з доставки матеріалів з горизонту 1240 м. Заїхавши в ОРТ-заїзд 112 осі, робітники штовхнули пусті вагони, що там знаходились на висячий бік до розвантаження матеріалів. Стрілка стрілочного переводу залишилась перебитою на «криву». Слідом за ними від розгалуження 56 осі внатиск їхав склад вагонів у 130 орт-заїзду для навантаження руди. Керував складом машиніст електровозу дільниці ВШТ [PERSON], вказівку на рух давав йому диспетчер ВШТ [PERSON], попередив, що в 112 осі працюють лісо гони. [PERSON] не впевнившись, що стрілочний перевід 112 осі перебитий на «пряму», продовжував рух, в результаті чого здійснилось зіткнення кладів. У цей час ліва нога [PERSON] була затиснута між буферами «коз» (а.с. 9-10). Первинним оглядом МСЕК 28.10.1998 року, позивачу було встановлено 60% втрати працездатності безстроково (а.с. 8). Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Отже, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати. Таким чином, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п'яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 744600,00 грн. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Отже, в судовому засіданні було встановлено, що у зв'язку з ушкодженням здоров'я порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки позивача, він позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання. Постійно виникають складнощі у зв'язку загальною слабістю, втомою, болями. Позивач не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, обумовлену важкістю самопочуття та особливостями лікування, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Письмовими матеріалами справи спростовуються доводи відповідача-1 щодо недоведеності факту нанесення моральної шкоди, оскільки отримане ушкодження здоров'я негативно позначається сьогодні на душевному та фізичному стані позивача. Крім того, вирішуючи даний спір по суті позовних вимог, суд не може погодитись також з доводами відповідача-1 щодо застосування строків позовної давності. Відповідно до ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимоги про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я чи смертю. Згідно ч.8 ст.36 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Таким чином, як вбачається з норм діючого законодавства, строк позовної давності до спірних правовідносин не застосовується. Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові по справі № 316/2052/16ц від 04.04.2018р. У зв'язку з викладеним, суд доходить висновку щодо неможливості застосування строків позовної давності під час прийняття рішення по суті вимог. Обговорюючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, приймає до уваги те, що йому були спричинені моральні страждання, отримання професійного захворювання, безумовно, змінила його нормальний життєвий ритм. Приймаючи рішення стосовно розміру суми відшкодування, слід звернути увагу на роз'яснення, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), де зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Тому при вирішенні питання щодо розміру грошової компенсації, суд виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим стягнути на його користь 60000 гривень, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, які позивач переживав протягом тривалого часу та які переносить на теперішній час. Водночас, суд погоджується з доводами представника відповідача-2 та вбачає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, пов'язаних зі стягненням моральної шкоди з Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Законом України №717-У від 23.02.2007р. внесено зміни до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві...", відповідно до яких всі норми даного закону якими передбачалося виплата моральної шкоди - виключено. Згідно п.2 ч.44 Розділу 2 "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет на 2008р." - "У Законі України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності": у пункті 3 розділу XI "Прикінцеві положення": після абзацу третього доповнити новим абзацом такого змісту: "відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної (немайнової) шкоди застрахованим і членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 1 січня 2008 року". Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Згідно ч. 8 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» - відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Крім того, згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», що набрав законної сили від 01.01.2015 року, відшкодування моральної шкоди не відносить до страхових виплат в розумінні ч. 7, 8 ст. 36. Тому відсутні підстави для покладення на Відділення виконавчої дирекції фонду обов'язку здійснювати таку виплату. Таким чином, в частині позовних вимог до відповідача-2, суд доходить до висновку про їх безпідставність, тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial