Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та позбавлення батьківських прав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він є батьком двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], матір'ю дітей є [PERSON]. До 2014 року вони мали постійне місце проживання в місті Донецьк. В 2014 році вони з відповідачем та дітьми виїхали до м. Одеса, де їм надали безкоштовне житло в Санаторії «Куяльник», так як він інвалід 3 групи, а молодша дитина - інвалід 1 групи. З жовтня 2015 року їх відносини з відповідачем розладились, вони продовжували проживати разом, однак подружні стосунки не підтримували. В квітні 2016 року відповідач подала позов до суду і рішенням Суворовського районного суду м. Одеса шлюб між ними було розірвано. Відповідач з дітьми залишилася в м. Одесі, а він поїхав до м. Слов'янськ. В літку йому зателефонували з м. Одеси та повідомили, що відповідач не стежить за дітьми, діти голодні і що вона часто залишає дітей самих, молодшому сину на той час не було і трьох років і він є інвалідом 1 групи, який потребує постійної сторонньої допомоги. Йому сказали, що у разі, якщо він не приїде і не забере дітей, Адміністрація звернеться до Органу опіки та піклування з повідомленням про те, що діти перебувають у скрутних життєвих умовах. У той же день він поїхав за дітьми. Відповідач повідомила йому, що діти їй не потрібні і якщо він хоче він може забрати їх собі. В Слов'янськ він повернувся з дітьми і з липня 2016 року він проживає разом з двома дітьми. Відповідач життям дітей не цікавиться, навіть не телефонує. Не надає ніякої матеріальної допомоги на утримання дітей, навіть відмовилася віддати оригінали медичних документів на молодшого сина та банківську картку, на яку перераховується допомога на сина. Протягом року відповідач отримує дитячі кошти, живе на них і навіть не цікавиться, за який рахунок живуть діти. Він не має можливості влаштуватися на роботу на повний робочий день тому, що молодша дитина потребує постійного догляду та його не можна залишати одного. В силу приписів чинного сімейного законодавства батьки мають обов'язки щодо розвитку та виховання дитини, відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки крім сплати аліментів мають виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини його духовний та фізичний розвиток. Відповідно до ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрати дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами: 5) здаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. За приписами пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Вона взагалі не згадує про дітей. Також він вважає, що відповідач повинна сплачувати дітям аліменти, молодша дитина потребує постійного лікування. Він двічі на рік проходить з дитиною курс лікування в місті Києві. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки повинні утримувати свої неповнолітніх дітей. Відповідачка від свого обов'язку ухиляється, знаючи, що їх хвора дитина постійно потребує піклування та проходження курсів дорогої реабілітації, відповідачка не тільки не надає допомогу, а навіть користується дитячою карткою, на яку приходять кошти - державна допомога на дитину, витрачаючи кошти на власні потреби. У зв'язку з тим, що відповідач не має наміру, а ні виховувати, а ні утримувати їх дітей, він вважає, що у нього є підстави для звернення до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів. Просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) [INFO], громадянку України відносно [PERSON] [INFO], уродженця міста Донецьк та [PERSON] [INFO] уродженця міста Донецьк. Також, просить стягнути з [PERSON] [INFO] аліменти на його користь на утримання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. 20 листопада 2017 року надав до суду Заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити (а.с.51). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце проведення судового засідання про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.35). Про причини своєї неявки в суд не повідомила. У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України « У разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається: - юридичним особам та фізичним особам - підприємцям - за адресою місцезнаходження ( місця проживання), що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; - фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином». Відповідно до ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання ( перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача ( представника позивача), вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідач [PERSON] своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, не використала наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача (представника позивача), відповідно до положень частини першої статті 224 ЦПК України вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області Щука О.В., яка діє на підставі Довіреності № 29/01-1771 від 20 вересня 2017 року (а.с.31) у судове засідання не з'явилася. 05 жовтня 2017 року на адресу суду надійшов Лист за вих. № 29/08-1918 від Слов'янської міської ради Донецької області відповідно до якого Орган опіки та піклування Слов'янської міської ради просить суд розглянути справу без участі їх представника. При винесенні рішення просили врахувати Висновок Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.43). Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей та позбавлення батьківських прав підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. У відповідності до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10, 11, 27, 60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. У відповідності до ст. 165 Сімейного Кодексу України « Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина…» та п. 18 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідач [PERSON] є матір'ю неповнолітніх дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], що підтверджено Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 06 квітня 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку Донецької області, актовий запис № 445 та Свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданого 27 серпня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у м. Донецьку, актовий запис № 1006 (а.с.6-7). 27 квітня 2016 року Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси у справі № 523/3037/16-ц шлюб, зареєстрований 02 листопада 2013 року, Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кіровського районного управління юстиції у місті Донецьку, актовий запис № 819 між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Із Довідки від 18 липня 2016 року № 1429050682 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON], [INFO], було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Його зареєстроване місце проживання значиться як - [ADDRESS], Донецьк, Кіровський район, 83037; фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS], 84116 (а.с.10). Із Довідки від 08 вересня 2016 року № 1429053135 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON], [INFO], було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Його зареєстроване місце проживання значиться як - [ADDRESS], 83037; фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS], 84116 (а.с.8). Із Довідки від 08 вересня 2016 року № 1429053136 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON], [INFO], було взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Його зареєстроване місце проживання значиться як - [ADDRESS], 83037; фактичне місце проживання/перебування - [ADDRESS] 84116 (а.с.9). Діти - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], зареєстровані та проживають разом із батьком [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS], що підтверджується, зокрема Довідкою-характеристикою від 29 травня 2017 року, виданою керівником Комітету мікрорайону «ЖЕУ3» та Договором оренди квартири від 01 липня 2016 року (а.с.11,16-17). За таких обставин, суд вважає, що позивач [PERSON] вправі звернутися до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно їх малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року „ Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" „Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного Кодексу України." [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], є неповнолітніми, оскільки не досягли 18 річного віку (а.с.6-7). Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці». Аналогічні положення викладені і в ст. 150 Сімейного Кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров"я дитини, забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, що принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про охорону дитинства», кожній дитині гарантується право на свободу, особисту недоторканість та захист гідності. Дисципліна і порядок сім"ї мають забезпечуватися на принципах, що ґрунтуються на взаємоповазі, справедливості і виключають приниження честі та гідності дитини. Держава здійснює захист дитини від: усіх форм фізичного і психічного насильства, образи, недбалого і жорстокого поводження з нею, у тому числі з боку батьків або осіб, які їх замінюють. Згідно з ст. 164 Сімейного Кодексу України „ Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; Верховний Суд України в ч. 2 п. 16 Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30 березня 2007 року розтлумачив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. У статті 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХП від 27 лютого 1991 року, набула чинності в Україні з 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є складовою національного законодавства, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від усіх форм насильства, образи чи зловживань, відсутності належного піклування чи недбалого І брутального поводження або експлуатації з боку батьків чи будь-якої іншої особи. В п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, а крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно ст. 180 сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Із психолого-педагогічної характеристики учня 1 класу Словянської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 13 [PERSON], [INFO], складеної директором Слов'янської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 13 [PERSON] та класоводом [PERSON] вбачається, що дитина - [PERSON] проживає разом із батьком [PERSON]. Матір жодного разу в школі не з'являлася і не цікавиться досягненнями свого сина. Лише батько займається вихованням дитини, завжди відвідує батьківські збори, оплачує цивільні внески, забирає зі школи, веде здоровий спосіб життя, займається спортом, повністю матеріально забезпечує (хлопчик має все необхідне шкільне приладдя, отримує належне харчування), дає змогу відвідувати театри, музеї, різноманітні виставки. Також брав участь в ремонті класу. Стан здоров'я учня відповідає підготовчій групі. За даними медичної картки є проблеми із зором. Носить окуляри. Зовнішній вигляд дитини охайний. Без поважної причини зайняття у школі не пропускає. Із ровесником грається у малорухливі ігри. Рухливі навички, пов'язані із самообслуговуванням, добре розвинуті. Постійно користується правою рукою. До дорослих відноситься з повагою, сприймає зауваження спокійно. Допитливий, активний. Цікавиться новим, невідомим в навколишньому світі. Задає питання дорослим. Здатний самостійно діяти. У випадку ускладнень звертається за допомогою до дорослого. Бере активну участь у освітньому процесі. Має хист до танців. Дитина перебуває в гарних стосунках із батьком, говорить про нього з любов'ю. На класні заходи присвячені Дню Матері та свято «8 Березня» приходить бабуся або тітка [PERSON] (а.с.19). Із Довідки-характеристики від 29 травня 2017 року, складеної керівником Комітету мікрорайону «ЖЕУ 3» [PERSON] у присутності свідків-сусідів: [PERSON], 1956 року народження та [PERSON], 1972 року народження, вбачається, що [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], виданий Кіровським РВ ДМУ ГУМВС України в Донецькій області 22 березня 2011 року, зареєстрований за адресою: [ADDRESS], фактично мешкає за адресою: [ADDRESS], згідно Довідки ТВО 1429050682 від 18 липня 2016 року. За вищезазначеною адресою [PERSON] мешкає з двома діточками. За період проживання зарекомендував себе з позитивного боку. Алкогольні та наркотичні речовини не вживає. Ввічливий та чуйний до своїх дітей, з повагою відноситься до людей. Скарг з боку сусідів в комітет мікрорайону не надходило (а.с.11). У суду не має підстав ставити під сумнів психолого-педагогічну характеристику, складену директором Слов'янської ЗОШ І-ІІІ ступенів № 13 [PERSON] та класоводом [PERSON], а також Довідку-характеристику від 29 травня 2017 року, складену керівником Комітету мікрорайону «ЖЕУ 3» [PERSON], оскільки вони були складені особами, які незацікавлені в результатах розгляду справи і факти, викладені в Характеристиках належним чином не спростовані. Відповідно до положень Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року за № 789-Х11, дитина, з огляду на її фізичну і розумову незрілість вимагає спеціального захисту, турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Як встановлено у судовому засіданні, відповідач по справі - матір [PERSON] та [PERSON], проживає окремо від своїх неповнолітніх дітей; матеріальну допомогу дітям не надає, хоча і отримує державну соціальну допомогу дітям-інвалідам з надбавкою на догляд за дитиною-інвалідом [PERSON], [INFO], що підтверджується Довідкою № 156 від 08 липня 2015 року, виданою Управлінням соціального захисту населення Білгород-Дністровської міської ради (а.с.20); не спілкується з дітьми з липня 2016 року, участі у їх вихованні не приймає, не цікавиться навчанням дітей, їх навичками та уподобаннями, їх життям, успіхами та труднощами у навчанні, їх схильностями та здібностями, не відвідує школу, де навчається старший син [PERSON] та не цікавиться станом їх здоров'я, більш того, молодший син - [PERSON], [INFO] є інвалідом 1 групи, що підтверджено медичним Висновком № 33/128 від 19 грудня 2013 року, який дійсний до 01 січня 2019 року (а.с.15). Відповідач не виявляє щодо [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] батьківського піклування, фактично самоусунувшись від виконання своїх батьківських обов'язків. Статтею ст. 150 Сімейного кодексу України від 10 січня 2002 року визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: - батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; - батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; - батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Жодної участі у вихованні доньки, відповідач не бере. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, що підтверджено в судовому засіданні об'єктивними доказами. Тобто, суд приходить до висновку, що [PERSON] не бере жодної участі у вихованні дітей, жодним чином не цікавиться їх життям, не бере ніякої участі в їх розвитку та вихованні, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення та взагалі не цікавиться життям дітей. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Проте, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Жодного батьківського обов'язку щодо виховання дитини, спілкування з ним та утримання відповідач не виконує. Нотаріально посвідчений Дозвіл, наданий [PERSON] відповідачем на період з 31 серпня 2016 року по 31 серпня 2017 року на пересування по території України, включаючи в'їзд та виїзд на неконтрольовані території в районі проведення антитерористичної операції, а також на вирішення всіх питань, що стосуються їх дітей, не свідчить про піклування матір'ю долею своїх дітей. Так, ст. 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: - ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п.п. 7,15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини,тощо, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками». Із Висновку № 29/01-1919 від 04 жовтня 2017 року Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав, вбачається, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.41). Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З матеріалів справи не встановлено, що позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав сприятиме інтересам дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Згідно з частиною шостою ст. 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з Висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Із наданого суду Висновку вбачається, що Орган опіки та піклування вважав доцільним позбавити батьківських прав [PERSON], на підставі вивчення наданих документів, а також ставлення матері [PERSON] до виконання батьківських обов'язків з виховання і утримання дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З урахуванням цих обставин та встановлених фактів, суд погоджується з Висновком Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області про позбавлення батьківських прав № 29/01-1919 від 04 жовтня 2017 року. Положенням ч. 1 ст. з Конвенції про права дитини, ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Суд вважає, що матеріали справи містять достовірні відомості, які свідчать про навмисне та злісне невиконання відповідачем своїх обов'язків по вихованню своїх дітей, оскільки протягом тривалого часу - з 2016 року, відповідач не проявляє відносно них належної турботи та уваги, не приймає участі у їх вихованні та утриманні, не піклується про стан їх здоров'я та розвитку, не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, хоча зобов'язана це робити та має таку можливість. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. З огляду на ці обставини та на підставі відомостей, які характеризують особу відповідача, її ставлення до дітей, суд вважає доцільним позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Із рішення Європейського суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року вбачається, що вказане рішення підтвердило сталу позицію Європейського Суду, яка зводиться до визначення насамперед «якнайкращих інтересів дитини», а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Окрім того, суд має виходити з того, що батьки мають рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги. На підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради Донецької області, про позбавлення батьківських прав обґрунтовані, відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, зокрема, і по відношенню до своєї дитини, яка є інвалідом 1 групи, та виходячи з інтересів дітей та конкретних обставин справи, суд вважає можливим позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до частин 2, 3 статті 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789 XII 78912 та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки, або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно частин 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно із ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 2, З ст. 181 Сімейного кодексу України). Відповідно до роз'яснень п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього кодексу), або в твердій грошовій сумі (ст. 184 Сімейного кодексу України) і виплачується щомісячно. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд приймає до уваги обставини, що мають значення, а саме: стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, оскільки інших стягнень вона не має, отримує соціальну допомогу на піклування за дитиною-інвалідом, стан здоров'я та матеріальне становище дозволяє здійснювати виплати на утримання дитини. Також з урахуванням вимог ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України, необхідно зазначити, що розмір аліментів повинен бути не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до положень ст.ст. 183, 184 Сімейного кодексу України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини, а якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення - у твердій грошовій сумі. На підставі ст. 191 Сімейного кодексу України, аліменти з відповідача підлягають стягненню з моменту пред'явлення позову до суду, тобто з 08 вересня 2017 року до досягнення дітьми повноліття. На підставі ч.1 ст. 79 Сімейного кодексу України аліменти одному з подружжя присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, тобто аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з 08 вересня 2017 року. Рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини за один місяць згідно із положеннями статті 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню. У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК та керуватися тим, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог (частина друга ст. 88 ЦПК)». Відповідно до п.10 вказаної Постанови, подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об'єктом справляння судового збору. Згідно з положеннями ст.4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру юридичною особою складає 1 розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 01 січня календарного року Відповідно до ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів про стягнення аліментів. Відповідно до п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (з відповідними змінами) з позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21 грудня 2016 року № 1801-VІІІ прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2017 року складав 1600,00 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, а тому з [PERSON] підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 1280,00 грн. (за вимоги майнового та немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved