Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 22.11.2006 року на праві приватної власності їй належить житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . Зазначила, що згідно будинкової книги у вказаному будинку з 31.10.2016 року зареєстрована [PERSON] . Однак , [PERSON] у вказаному житловому приміщенні не проживає понад один рік без поважних причин, не сплачує комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере, особисті речі в будинку відсутні. Ніяких перешкод в користуванні житловим приміщенням ні вона, ні члени сім`ї відповідачу не чинили. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві і ствердила, що відповідачка в даному будинку не проживала жодного дня і ключів від нього не мала, спільно з власником не проживала, не була пов"язана спільним побутом, бюджетом та турботою з нею, вона зареєструвала колишню невістку у вказаній квартирі для того, щоб вона отримала допомогу при народженні дитини. Відповідач в судове засідання повторно не з"явилася , про день та час розгляду повідомлена належним чином, про що свідчать розписки про отримання судової повістки. Причину неявки суду відповідач не повідомила, а тому суд вважає необхідним розглядати справу на підставі наявних матеріалів. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обовязків у цивільному процесі. Тому особа,визначивши свої права реалізує їх на свій розсуд. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства . Вислухавши пояснення та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що що стверджується копією договору дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] від 22.11.2006 року, посвідченого державним нотаріусом Коростенської міської державної нотаріальної контори Житомирської області Левківською Г.О., зареєстрованого в реєстрі за № 1-298, витягом з Державного реєстру правочинів про реєстрацію права власності на нерухоме майно та копією будинкової книги. (а.с. 6-9 ). В даному будинку зареєстрована відповідач по справі - [PERSON] , [INFO] . ( а.с.8-9), котра є колишньою невісткою позивачки. Фактично відповідачка проживала з її сином в [ADDRESS] , а позивачка зареєстрована і проживає в [ADDRESS] . Відповідач в житловому будинку, що належить позивачці на праві власності не проживала жодного дня, ніколи не мала ключів від цього будинку, спільно з власником будинку також ніколи не проживала , ніколи не була пов"язана з позивачем спільним побутом, спільним бюджетом, спільною турботою. А тому в розумінні ст. 3 СК України сторони в справі не складають сім"ю і ніколи її не складали. Відсутність відповідачки в житловому будинку стверджується довідкою №1 від 08.05.2019 року, виданого Головою Спілки окружних будинкових комітетів. ( а.с. 10) та копією попереднього договору купівлі - продажу. Відповідно до вимог ст.ст. 319, 321, 386 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь - яких порушень його права. За змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певномук аспекті, не пов"язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач зареєструвалась в спірному будинку і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Згідно вимог частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимоу власни ка майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відтак, судом встановлено, що позивачка є власником будинку, і як власник цього майна надала право відповідачу користуватись ним. Відповідачка спільним побутом із позивачкою пов"язана не була. А тому право відповідачки на користування чужим майном піфдлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верхрвним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі №734/387/15-ц. Доводи відповідачки про безпідставність позову з посиланням на ст.ст.71,72 ЖК України не заслуговують на увагу, оскільки дані правовідносини вони не регулюють. Таким чином, позовні вимоги підлягають до задоволення . На підставі викладеного та

Outcome: approved