Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~[PERSON],\~ від імені та в інтересах якої діє [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою до Рівнянської сільської ради, третя особа, [PERSON], в якій просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок по вулиці Центральна № 147 в с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області. Зазначила, що з 2007 року проживає в вищезазначеному будинку, так як власник будинку [PERSON] виїхала до м. Одеса більше 20 років тому на мостійне місце проживання. Будинок не продавала, зрідка влітку приїздила, але на зиму залишала будинок бездоглядним. Більше десяти років [PERSON] в село не приїздит, оскільки померла в м. Одесі там і похована. В подальшому будинок став занедбаним, потребував догляду, сільська рада його на свій баланс не брав, та не маючи на той час власного будинку , позивачка провела необхідний поточний ремонт та поселилася в ньому.\~ Позивачка, починаючи з 2007 р. проживає по теперішній час, відкрито та безперервно користується будинком, утримує його, ремонтує та сплачує комунальні послуги. На підставі викладеного просить суд визнати за нею права на будинок , який розташований по вул. Центральна, 147 в с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області за набувальною давністю. Позивач [PERSON],\~ та її представник [PERSON] в підготовче судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі та просять суд його задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві. Від відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника Рівнянської сільської ради, проти вимог позивача не заперечує. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у звязку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав, предявлений до нього позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно світлокопії паспорта [PERSON] народилася 26.07.1987 року (а.с.3). Згідно довідки комунального підприємства "Благовіщенкське міжміське бюро технічної інвентаризації" від 10.08.2018 року повідомлено наступне заархівними даними реєстрових книг домоволодіння за адресою с. Рівне Новоукраїнського району Кіровоградської області вулиця Центральна (колишня Кірова) будинок №147 зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, посвідченого виконкомом Новоукраїнської районної ради від 25 травня 1989 року (а.с.6). Із копії технічного паспорту на будинок в с. Рівне, вул. Кірова (колишня) 147, вбачається, що власником вказаного будинку являється [PERSON] (а.с.7-9). Згідно довідки Рівнянської сільської ради за №3043 від 22.08.2018 року [PERSON] згідно погосподарського обліку з 2007 року на території Рівнянської сільської ради не проживає та не зареєстрована (а.с.10). Згідно довідки Рівнянської сільської ради за №2831 від022.08.2018 року , [PERSON] згідно з даними погосподарських книг Рівнянської сільської ради, дійсно проживає на території Рівнянської сільської ради за адресою с. Рівне вул. Центральна, 147 з 21.09.2007 року (а.с.10). Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Відповідно до Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. У відповідності до ст.10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органом самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади. Статтею 335 ЦК України передбачено, що набувачем безхазяйної речі є територіальна громада. Згідно п.9 Постанови ПВСУ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 20 травня 2015 року у справі №3-87гс15 за позовом про визнання права власності за набувальною давністю, зазначено, що відповідно до ч.ч. 1,4\~ст.344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~ст. 344 ЦК України\~можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Норми цієї статті не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Верховний Суд України в ухвалі від 10 червня 2009 року зазначив, що враховуючи положення ст.5 ЦК України про дію законів у часі та п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, відповідно до якого правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та приймаючи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 р., норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 р. Аналогічну позицію висловлював і Вищий господарський суд України, зокрема, в постанові від 22.01.2008 №8/509-НМ: "Правила про набувальну давність можуть поширюватись на випадки, коли володіння майном (в тому числі нерухомим) почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто відлік строків, про які йдеться в частині першій статті 344 цього Кодексу, зокрема, 10-річного, може починатися з 01.01.2001, але жодним чином не з 1998 року, як гадає заявник". З урахуванням зазначеного, суд, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved