Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

[PERSON] звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з позовом до Відкритого акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" (Дніпропетровська обласна дирекція), предметом якого є вимога про визнання недійсним кредитного договору № 014/132816/3168/73 від 11.07.2007 року, укладений між ним та "[PERSON] Аваль" (Дніпропетровська обласна дирекція). Клопотався судові витрати покласти на відповідача. Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 3, 15, 21, 110, 119, 120 ЦПК України, Конституцію України, ст.ст. 3, 4, 13, 203, 215, 236, 524, 548 ЦК України, ЗУ "Про Національний банк України", ЗУ "Про ліцензування певних видів господарської діяльності", ЗУ "Про банки та банківську діяльність", Декрет КМУ "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", Положення "Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу", постанова № 5 від 12.04.1996 року Пленуму Верховного Суду України, ЗУ "Про захист прав споживачів". Як на доказ викладених в заяві доводів посилається на кредитний договір №014/132816/3168/73 від 11.07.2007 року (а.с.8-9). На обґрунтування заявлених вимог вказав на наступне. 11 липня 2007 року між ним та відповідачем укладено кредитний договір №014/132816/3168/73. Зазначений договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб. На час укладання кредитного договору ним була надана банку достовірна інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів також була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до додатку 2 вказаного договору валютою кредиту є долар США, а сума кредиту складає 15556,00 доларів США. Правовідносини, які виникають із кредитного договору за суттю є зобовязаннями, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його зобовязань. Чинний Цивільний кодекс України розрізняє валюту зобовязання та валюту виконання зобовязання. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Ст. 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 35 ЗУ «Про Національний банк України» гривня (банкноти і монети), як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обовязки сторін або третіх осіб, які мають відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення щодо обовязкового вираження зобовязань в грошовій одиниці України (гривні) також передбачені ст. 524 ЦК України. Крім того, на день укладання кредитного договору курс іноземної валюти становив за 1 долар США 5,05 грн., та на час звернення до суду він становить 11,69 грн. Тому вважає, що виникла істотна зміна становища щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Тобто з підвищенням курсу іноземної валюти, сума боргу значно зросла, яку йому необхідно сплачувати, в звязку з чим значно погіршується його фінансовий стан. Зазначив, що згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Вимоги справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражаються у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушених цивільних прав або інтересів. Поєднання створених норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільних прав, з плануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства, тощо. При цьому, справедливість можна трактувати, як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи, адекватного її становлення до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумління захисту цивільних прав та забезпечення виконання цивільних обовязків. Розумність це зважене вирішення питання цивільних відносин з урахуванням усіх учасників, а також інтересів громадян (публічного інтересу). Таким чином вважає, що подальше виконання кредитного договору на умовах, що діють на даний час є порушенням саме принципу справедливості. Тому умови кредитного договору вважає несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг. Несправедливістю вважає, зокрема, умови договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачають наслідком погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США. Вважає виявом зловживання правом, таку ситуацію, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону банк покладає, як субєкт підприємницької (господарської) діяльності, виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. Таке є прикладом грубого порушення ст. 13 ч. 3 ЦК України. Переконаний, що використання банком долара США, як предмету користування за споживчим кредитом, і внесення такої умови в догові, тягне за собою значне погіршення становища позичальника, як споживача, порівняно з Банком в разі настання певних подій. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» субєкт підприємницької діяльності, що надає послуги, не повинен включати у договір із споживачем умови, які є несправедливими. Наполягав на тому, що умови даного договору є несправедливими, а тому кредитний договір має бути в цілому визнаний недійсним. Обгрунтовуючи свої доводи позивач послався на наступне. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ст. 203 ч. 1 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання субєктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютних відносин передбачені Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» № 15-93, який з урахуванням ст. 4 ЦК України є одним із джерел регулювання правовідносин у валютній сфері. Під валютними операціями у вказаному декреті Кабінету Міністрів регулюються операції, повязані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються резидентами у валюті України; операції повязані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобовязань, предметом яких є валютні цінності; операції повязані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді відкличної не відновлюваної мультивалютної кредитної лінії та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обовязків в іноземній валюті (в тому числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісій) за своєю правовою природою є валютною операцією. Одночасно, ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що валютні операції проводяться на підставі відповідної ліцензії Національного банку України. Відповідно до ст.2 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» ліцензування, в тому числі, банківської діяльності, діяльності з надання фінансових послуг, здійснюється згідно з законами, що регулюють відносини у цих сферах. Згідно ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» документ, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому законі, на підставі якого Банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність є банківською ліцензією. Ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що на здійснення валютних операцій, Національний банк України видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період необхідний для здійснення такої операції. Згідно з п.п. в, г, ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальної ліцензії потребують в тому числі операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або застави. Позивач зробив висновок, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, як засобу платежу, можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства при одержанні відповідної індивідуальної ліцензії, якої відповідач не мав. Відповідно до ст. 5 ч. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», п. 1.10 положення «Про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» одержання індивідуальної ліцензії однієї із сторін валютної операції, означає також дозвіл на її здійснення іншою особою, яка має відношення до цієї операції, якщо інше не передбачено умовами ліцензії. Також звернув увагу на те, що відповідно до ст. 548 ч. 2 ЦК України, недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом. До суду надійшли письмові заперечення відповідача, в яких вважають вимоги позивача необґрунтованими та незаконними й просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на наступне. 1. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком, а саме положеннями параграфа 1 та 2 глави 71 Цивільного кодексу України, ЗУ "Про національний банк України", ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність", ст.5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Згідно зі статтею 627 Цивільного кодексу України сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. 2. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним мають враховуватись вимоги законодавства, що стосуються їх чинності. Вони встановленні як ЦК України (ст. ст. 1048-1052, 1054), так і Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Зокрема, це: - досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни і припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; - кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; - сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. В даному випадку при укладені Кредитного договору між відповідачем та позивачем досягнуто всіх істотних умов. У статті 203 Цивільного кодексу України визначено основні критерії чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншими актами цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п.8 визначено, що відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до п.19 Пленуму, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст.229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину (п. 19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Відповідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст. 229 цього Кодексу) такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечувала наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчувала їх існування. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману (п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). 3. Позивач посилається на неправомірності видачі кредиту Позивачем в іноземній валюті, а саме: неправомірності видачі готівки в іноземній валюті та здійснення платежів по кредиту в іноземній валюті. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно п. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тобто відповідно до статей, на які посилається Позивач, передбачено використання іноземної валюти у випадках передбачених законом. Статтею 1054 ЦКУ передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до положень ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до кредитних відносяться операції зазначені у п. 3 ч. 1 та п. 3-7 ч. 2 ст. 47 цього Закону, у тому числі розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій. В розумінні ст. 2 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» до коштів відносяться гроші у національній або іноземній валюті або їх еквівалент. Надаючи кредит, банк розміщує залучені кошти як у національній, так і в іноземній валюті. Діючим законодавством не передбачено на дату видачі кредиту будь яких заборон або обмежень на видачу кредитів в іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Надаючи кредит, банк розміщує залучені ним кошти як національній, так і в іноземній валюті. Банк має право надавати кредит (розміщувати залучені ним кошти) незалежно від виду валюти. Основним законодавчим документом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання є Декрету Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" № 15-93 від 19.02.1993р. (надалі за текстом Декрет), на який посилається Відповідач. Валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь - яких вимог та зобов'язань, якщо інше не передбачено цим Декретом, іншими актами валютне законодавства України. Відповідно до п. 1 ст. 5 Національний банк України видає індивідуальні генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до п.2 ст. 5 Декрету генеральні ліцензії видаються комерційним банкам іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь пері дії режиму валютного регулювання. Пунктом 4 ст. 5 Декрету передбачено надання кредитів резидентам в іноземній валюті та необхідність індивідуальної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, а законодавством зазначені межі визначені не були. Згідно із статтями 47,49 Закону України «Про банки та банківську діяльність» та глави 2 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій (Постанова Правління Національного бані України від 17.07.2001 р. № 275) банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті на території України на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Пункт 6 ст. 5 Декрету встановлює, що порядок отримання ліцензій визначає НБУ. А НБУ в свою чергу Постановою № 483 от 14.10.2004р. затвердив Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України, у якості засобу платежу. Так ось пункт 1.5 вказаного положення визначає, що використання іноземної валюти, як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем по валютній операції, є уповноважений банк, якому НБУ видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютним цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої встановленому порядку. Тому при розгляді спорів про визнання недійсними договорів про надання кредиту в іноземній валюті необхідно враховувати, що у випадку наявності банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного банк України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Оскільки Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» має «Генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій» та відповідний дозвіл, відповідно він має право надавати валютні кредити та приймати іноземну валюту при розрахунках позичальника з банком по кредитному договору. Пункт 10 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» свідчить також на користь законності видачі кредитних коштів станом на дату підписання вищезазначеного кредитного договору. 4. Згідно заповненої анкети-заяви про видачу кредиту Позивач самостійно вибрав валюту кредитування, а саме долар США, та одночасно був ознайомлений з діючим законодавством України, що регламентує відношення банка та клієнта. Відповідно до розділу 8 Кредитного договору п. 8.1. позичальник засвідчив, що усвідомлює та гарантує, що умови даного Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для нього обставин; Позичальник спроможний здійснити цей договір і виконання зобов'язання по ньому, оскільки він немає обмежень у право та дієздатності. Позичальник жодним чином не обмежений законом, іншими нормативними актом, судовим рішенням або іншим передбаченим чинним законодавством способом в своєму праві укладати цей Договір та виконувати усі умови, визначені у ньому. Пункт 8.2: Сторони погодились, що з укладання цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом цього Договору. Відповідно до п. 12.5. Кредитного договору закріплено наступне: у разі зміни курсу іноземної валюти (валюти кредиту) відносно національної грошової одиниці України, всі валютні ризики несе Позичальник. З підписанням цього договору Позичальник свідчить, що йому розтлумачено (зрозуміло) та він згоден, що зміна курсу іноземної валюти відносно національної грошової одиниці України може призвести до значних збитків та погіршення фінансового стану Позичальника. Ці ризики виникають внаслідок того, що отримуючи доходи в гривнях, споживачу необхідно забезпечувати виконання своїх зобов'язань у тій іноземній валюті, у якій згідно з умовами кредитного договору визначено (номіновано) заборгованість за кредитом. Враховуючи те, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором Позивачу необхідно буде здійснювати купівлю іноземної валюти, Відповідач проінформував Позивача що у разі придбання Позивачем іноземної валюти для здійснення погашення кредиту та процентів за ним в іноземній валюті в касі Банку, конвертація буде здійснюватися за курсом, що буде встановлений банком на момент проведення операції, а у разі придбання на міжбанківському валютному ринку, купівля безготівкової іноземної валюти буде здійснюється за курсом, який буде встановлено на міжбанківському валютному ринку України на момент проведення операції, а також про комісію у разі здійснення вищезазначених операцій (Додаток 3 до Кредитного договору). Крім того, Положенням «Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів», затвердженим постановою Правління НБУ № 496 від 12.11.2003 року, визначено, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долара США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. Тобто, Відповідач в жодному випадку не може знати, який курс іноземної валюти складеться на валютному ринку в момент погашення Позивачем чергового платежу за кредитом. Таким чином, Відповідач виконав в повному обсязі свої зобов'язання щодо надання споживачу необхідної інформації у порядку та в об'ємі, встановлених ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 N 168, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 за N 541/13808 (далі - Правила N 168). Відповідно до п. 1. ч.2 ст. 652 ЦК України зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Позивач посилається на те, що при укладенні договору і визначенні валюти платежу в доларах США, він, як сторона договору, вважав, що зростання курсу долара по відношенню до гривні на час дії договору не відбудеться, а тому погодився укласти договір про надання кредиту в іноземній валюті. Необхідно критично оцінити це твердження, оскільки коливання курсу валют по відношенню до гривні відбувається постійно і визнати, що Позивач про це не знав не можна. 5. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів. Бажання визнати кредитний договір недійсним виникло у Позивача лише після, того як в нього виникла прострочена заборгованість та було отримане ним повідомлення про примусове стягнення заборгованості. В даному випадку дії Позивача, це є спроба, несумлінного позичальника ухилитися від своїх кредитних зобов'язань, а тому позовна заява є такою, що не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 10 вересня 2014 року прийнято до спільного розгляду з первісним позовом та об'єднано в одне провадження зустрічний позов Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль" про стягнення з [PERSON] (ІПН [NUMBER]) заборгованість за кредитним договором №014/132816/3168/73 від 11.07.2007 року у сумі - 1589123,24 гривень (один мільйон п'ятсот вісімдесят дев'ять тисяч сто двадцять три) гривні 24 копійки, де: - 169940 гривень 96 копійок - непогашена сума кредиту, - 128818 гривень 99 копійок - несплачені відсотки, 1290363 гривень 29 копійок - нарахована пеня по тілу кредиту та по відсотках на користь Публічного акціонерного товариства "[PERSON] Аваль". Як на підставу задоволення позовних вимог посилається на ст.ст. 95, 526, 549, 610, 611, 612, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 4, 110, 118-120 ЦПК України. Як на докази викладених в заяві доводів посилаються на наступні документи: платіжний документ, який підтверджує сплату судового збору (а.с.29); копія анкети заяви про видачу кредиту (а.с.30); копія кредитного договору від 11.07.2007 року (а.с.31-33); копія договору застави (а.с.34-); копія заяви [PERSON] про згоду на передачу в іпотеку (а.с.35); копія договорів про відкриття поточних рахунків (а.с.36-38); копії виписок по рахунках (а.с.39-42); копія платіжних документів (а.с.43-66); копія листа-вимоги про дострокове погашення заборгованості (а.с.67); копія виконавчого напису (а.с.68); копія заяви про відкриття виконавчого провадження (а.с.69-71); копія постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.72); копія запиту на Кіровське ВДВС Дніпропетровського МУЮ про стан виконавчого провадження (а.с.73); розрахунок заборгованості по кредиту станом на 22.08.2014 р. (а.с.74-75); копія паспорту громадянина України на імя [PERSON] (а.с.76); копія право установчих документів позивача (а.с.77-81); копія довіреності представника позивача (а.с.81). На обґрунтування своїх вимог в позовній заяві вказали на наступне. 11 липня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «[PERSON] Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «[PERSON] Аваль» (далі позивач) та [PERSON] (відповідач) укладено кредитний договір № 014/132816/3168/73, згідно пункту 1.1 якого позивач зобовязався надати відповідачу споживчий кредит в сумі 15556,00 доларів США 00 процентів строком по 10.07.2013 року, а відповідач прийняв на себе зобовязання сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 13,50 % річних та здійснювати повернення кредиту щомісячними платежами відповідно графіку. В забезпечення виконання вимог кредитного договору між позивачем та відповідачем укладено договір застави № 014/132816/3168/73/173 від 11.07.2007 року відповідно до умов якого в заставу банку було передано рухоме майно, а саме автомобіль марки PEUGEOT SAMAND CN6 СПГ, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 р.в. колір червоний, шасі (кузов, рама, коляска) №VIN-000000000070702034 70702034, тип-легковий-седан-В свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АЕС 132492, видане 10.07.2007 року РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області. Позивач виконав свої зобовязання за кредитним договором належним чином, перерахувавши кошти в розмірі 15560, 00 доларів США 00 центів на позичковий рахунок позичальника 220320702621, на далі для отримання перераховані на поточний рахунок відповідача № 262090702621, які надалі після здійснення конвертації в гривню, згідно меморіального ордеру № 2 від 11.07.2007 року перераховані в рахунок оплати за автомобіль Саманд, згідно рахунку-акту ДН 076 від 09.07.2007 року. Відповідач не виконував свої зобовязання за Кредитним договором і не сплачував проценти за користування кредитом та не здійснював повернення кредиту щомісячними платежами відповідного до платіжного календаря. Останні погашення по кредиту відбулися 26.02.2009 року в сумі 30 доларів США та 04.04.2012 року в сумі 7 доларів США. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших активів цивільного законодавства. Згідно ст. 1050 ч. 2 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до ст. ст. 611, 615 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені. Відповідно до п. 6.5 Кредитного договору у разі неналежного виконання Відповідачем своїх зобовязань за Кредитним договором Відповідач зобовязався достроково погасити кредит у повному обсязі разом зі сплатою відсотків та пені, а Позивач має право вимагати дострокового погашення боргу за вищевказаними платежами, тобто зазначені пункти договору містять норми про відповідальність Відповідача за Кредитним договором у вигляді дострокового повернення кредиту, в тому числі і у разі порушення обовязків щодо щомісячного повернення кредиту та сплати відсотків. Відповідно до п. 10.1 Кредитного договору «За порушення строків повернення суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісій, передбачених договором, позичальник сплачує пеню банку в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день простроченого платежу». Згідно ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та, відповідно до п. 6.5 Кредитного договору відповідачу направлено вимогу про виконання порушеного зобовязання (вих. № 1257 від 30.06.2009 року), але відповідач своїх зобовязань не виконав. В звязку з невиконанням умов кредитного договору на договорі застави був вчинений виконавчий напис № 106 від 28.01.2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно відповідача. 12.03.2010 року відкрите виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису № 106 від 28.01.2010 року. Тривалий розшук заставного автомобілю не дав результаті. Відповідно погашень за рахунок звернення стягнення на предмет застави не відбувалось. Згідно даних Єдиний державний реєстр виконавчих проваджень отримано інформацію про повернення виконавчого документу стягувану згідно постанови державного виконавця Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 18.07.2012 року 26.08.2014 року направлено запит до Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ про надання інформації по виконавчому провадженню, а саме: щодо не отриманого оригіналу виконавчого документу стягувачем. Виконання умов кредитного договору настав 10 липня 2013 року, але відповідачем умови договору не виконані. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави) належить виключно позивачеві ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 3 і 4 ЦПК України. Наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобовязання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну плату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет застави з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Відповідно до ст. 258 ч. 2 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік. Тобто, скорочена позовна давність, стосовно неустойки (штрафу, пені) фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за період один останній рік. Відповідно до ст. 258 ч. 2 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік. Тобто, скорочена позовна давність, стосовно неустойки (штрафу, пені) фактично означає можливість стягнення неустойки (штрафу, пені) за період один останній рік. Відповідно до ст. 549 п. 1 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Можливість застосування пені, розмір та порядок сплати пені визначається умовами кредитного договору, укладеного між позивачем та відповідачем. Згідно ст. 259 ч. 1 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. При цьому зазначена норма не містить виключення або заборони щодо можливості збільшення за домовленістю сторін строку спеціальної позовної давності, щодо пені, визначеного ст. 258 ЦК України в один рік. Відповідно до п. 12.4 кредитного договору до всіх правовідносин повязаних з укладанням та виконанням цього договору, застосовується строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257, 259 ЦК України). Таким чином, станом на 22.08.2014 року сума заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором складає: 118\~897 доларів США 99 доларів США, де: 12714 доларів США 96 центів непогашена сума кредиту, 9638 доларів США 22 центів неоплачені відсотки, 96544,81 доларів США нарахована пеня по тілу кредиту та по відсотках, що по курсу НБУ станом на 22.08.2014 р. (1 долар США = 13,365434 грн.) складає 1589123,24 гривень, де: 169940 грн. 96 коп. непогашена сума кредиту, 128818 грн. 99 коп. несплачені відсотки, 1290363 грн. 29 коп. нарахована пеня по тілу кредиту та по відсотках. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно ст. 628 ЦК України договір є обовязковим для виконання. На зустрічний позов до суду надійшли письмові заперечення, які первісний позивач вважає упередженими та необгрунтованими з наступних підстав. 1. ПАТ «[PERSON] Аваль» приховує навмисно інформацію про існуюче письмове звернення від нього в січні місяці 2009 року відповідно до умов п. 5.3. кредитного договору з проханням переглянути умови договору у звязку із зростанням курсу валюти майже в двічі. Більше того, банк залишив його заяву без відповіді в супереч п. 6.2. кредитного договору, з метою зумовити навмисно якомога більше прострочення платежу. Оскільки про дії банку через всілякі вимоги та нотаріальні написи на арешт автомобіля він дізнався лише від працівників ДАІ 13.01.2011 року, які вилучили в нього технічний паспорт та намагалися арештувати автомобіль. Одразу після цього ним була подана позовна заява до банку, яка знаходилася протягом року в Бабушкінському районному суді міста Дніпропетровська взагалі без розгляду. 2. Банк відповідно до п. п. 12.5 кредитного договору поклав всі валютні ризики на нього, що є недобросовісним. 3. Дивною є думка банку, що зміна курсу в двічі та в тричі в сторону збільшення не є істотною, оскільки нормальним коливанням валюти, на його думку, може бути в межах однієї гривні. На підставі викладено просив відмовити в задоволенні зустрічного позову повністю. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, надіславши до суду заяву про розгляд справи без його участі. Заявлені позовні вимоги підтримав повністю та прохав їх задовольнити. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] проти первісного позову заперечувала заявлений зустрічний позов підтримала повністю та прохала задовольнити. Суд, зясувавши правові позиції сторін, перевіривши повноваження представника відповідача за первісним позовом, встановивши наявність для того законних підстав, перевіривши матеріали справи, прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] до ПАТ «[PERSON] Аваль» про визнання кредитного договору недійсним, слід відмовити повністю, а зустрічний позов ПАТ «[PERSON] Аваль» до [PERSON] задовольнити в частині стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» 12714 доларів США 96 центів заборгованості за кредитним договором, еквівалентом якої є грошова сума в розмірі 169940, 96 грн., та 309292, 55 грн. - неустойки у виді пені. В іншій частині заявлених позивачем вимог слід відмовити у зв'язку з недоведеністю. При цьому суд виходить з наступного. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає встановленими такі обставини. 11 липня 2007 року між ВАТ "[PERSON] Аваль", правонаступником якого є ПАТ "[PERSON] Аваль" (а.с. 79-80), та [PERSON] було укладено "Кредитний договір №014/132816/3168/73", згідно пункту 1.1 якого позивач зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 15556,00 доларів США, власником яких є банк, строком на 72 місяців з 11.07.2007 року по 10.07.2013 року, а відповідач прийняв на себе зобов'язання частинами повертати та сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 13,500 відсотка річних щомісячно згідно графіку погашення кредиту (а.с.30-33). В забезпечення виконання вимог кредитного договору між позивачем та відповідачем укладено договір застави № 014/132816/3168/73/173 від 11.07.2007 року відповідно до умов якого в заставу банку було передано рухоме майно, а саме автомобіль марки PEUGEOT SAMAND CN6 СПГ, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 р.в. колір червоний, шасі (кузов, рама, коляска) №VIN-000000000070702034 70702034, тип-легковий-седан-В свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу АЕС 132492, видане 10.07.2007 року РЕВ 1-го МВ ДАІ при УМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 34-35). ПАТ "[PERSON] Аваль" виконав свої зобовязання за кредитним договором належним чином, перерахувавши кошти в розмірі 15560,00 доларів США на позичковий рахунок позичальника 220320702621, які надалі після здійснення конвертації в гривню, згідно меморіального ордеру № 2 від 11.07.2007 року перераховані в рахунок оплати за автомобіль Саманд, згідно рахунку-акту ДН 076 від 09.07.2007 року(а.с. 36-38). [PERSON] не виконував свої зобовязання за Кредитним договором і не сплачував проценти за користування кредитом та не здійснював повернення кредиту щомісячними платежами відповідного до графіку погашення кредиту (а.с.33). Останні погашення по кредиту відбулися 26.02.2009 року в сумі 30 доларів США та 04.04.2012 року в сумі 7 доларів США. На час розгляду справи неповернутими залишаються 12714,96 доларів США. Відмовляючи в задоволенні первісного позову, суд виходив з того, що відповідно до ст.ст. 651-652 Цивільного кодексу України зазначені [PERSON] підстави в позовні заяві мають значення при вирішенні питання розірвання цивільно-правового договору, але таких вимог до суду не надходило. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ("Позика"), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) грошові кошти та інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно частини другої статті 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо:1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Позичені відповідачеві за зустрічним позовом 15556,00 доларів США суд відносить до категорії речей, які наділені родовими ознаками, а тому не можуть виступати предметом кредитного договору, так як відповідно до ст. 1054 ЦК України під кредитом розуміється надання грошових коштів. В силу цього, до договору, предметом якого є іноземна валюта, не можуть бути застосовані правові наслідки, передбачені зокрема ст. 1057-1 ЦК України, що виключає застосування приписів Параграфа 2 Глави 71 ЦК України до відносин, що виникли між позивачем та відповідачем. Згідно статті 192 ЦК України грошовими коштами є гроші. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею в Україні є гривня. Відповідно до п.1.ч.2. ст. 92 Конституції України виключно законами України встановлюються засади створення і функціонування грошового ринку, так само як відповідно до п.7 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами визначається правовий режим власності, що, на переконання суду, не допускає можливості зміни таких засад та правового режиму іншими правовими актами. Приписами ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що договірні відносини, які виникли між сторонами регулюються нормами, які містяться в Параграфі 1 Глави 71 ЦК України, і стосуються речей, визначених родовими ознаками, а тому стягненню з [PERSON] на користь ПАТ "[PERSON] Аваль" підлягає розмір неповернутої позики, а саме 12714,96 доларів США, еквівалентом якої є грошова сума в розмірі 169940,96 грн.. За вказаних обставин вимога позивача про стягнення процентів в силу ст. 1048 ч.2 ЦК України заявлена безпідставно. При цьому судом взято до уваги й приписи ст. 536 ЦК України, згідно яких боржник зобов'язаний сплачувати проценти лише за користування чужими грошовими коштами, а їх розмір встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Правова позиція, яка запропонована позивачем в зустрічній позовній заяві, на думку суду, спрямована на формування переконання, що грошовою одиницею (грошима, грошовими коштами) в Україні також є й іноземна валюта. Таке суперечить приписам ст. 99 Конституції України, ст. 192 ЦК України. Але, у зв'язку з невиконанням позичальником взятих на себе зобов'язань, забезпечених не лише заставою, а й неустойкою у виді пені розміром 0,5 % від простроченого зобов'язання за кожний день такого прострочення (пункт 10.1 Договору), та чинними вимогами ст.ст. 258, 549, 550, 551 ЦК України суд прийшов до переконання про необхідність стягнення з позичальника на користь кредитора пені в сумі 309292,55 грн., виходячи із розрахунку еквівалента неповернутої позики в розмірі 169940,96 грн. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд,

Outcome: partial