Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

Позивач, [PERSON] , 05 липня 2017 року звернуся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності. Справа на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського райсуду м. Одеси Свяченої Ю.Б. Ухвалою від 06 липня 2017 року відкрите провадження по даній справі. У зв`язку з повторним авторазподілом на підставі розпорядження керівника апарату Приморського райсуду м. Одеси вказана цивільна справа передана 21.05.2018 року судді Науменко А.В. для розгляду по суті. У подальшому позивач уточнив позовні вимоги, звернувшись до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про витребування майна на свою користь, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності. Позивач, [PERSON] , 18 червня 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності. Справа № 522/10643/18 на підставі авторозподілу надійшла до провадження судді Приморського райсуду м. Одеси Бондаря В.Я. Ухвалою від 29 січня 2019 року за клопотанням сторін, на підставі ст. 188 ЦПК України справа № 522/10643/18 за позовом [PERSON] до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності та справа №522/12192/17 за позовом [PERSON] до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про витребування майна, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності об`єднані в одне провадження. Об`єднаній справі присвоєний №522/12192/17. Позивачі просять\~суд:\~витребувати на\~користь кожного\~у [PERSON] \~по 1/3\~частини квартири\~ [ADDRESS] ,\~у [PERSON] \~по 1/3\~частини квартири\~ [ADDRESS] ,\~усунути перешкоди\~у користуванні\~шляхом виселення\~ [PERSON] \~з 1/3\~та 1/3\~частини квартири\~ [ADDRESS] \~та виселення\~ [PERSON] \~з 1/3\~та 1/3\~частини квартири\~ [ADDRESS] ,\~за вищевказаною\~адресою на\~користь [PERSON] \~і [PERSON] , скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказані квартири за [PERSON] та [PERSON] та судові витрати покласти порівну на відповідачів. Позови мотивовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №2/1522/3558/11 від 29 червня 2011 року визнано за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] право власності кожному по 1/3 частини квартири [ADDRESS] , загальною площею 177,2 кв.м. Зазначене рішення було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.01.2012 р. Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/7758/14-ц від 02 липня 2014 року за позовом [PERSON] припинено право часткової власності [PERSON] і [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право власності на семикімнатну квартиру, розташованою за вищевказаною адресою, загальною площею 177,2 кв.м., житловою 114,3 кв.м., підсобною 62,9 кв.м. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 21 лютого 2017 року заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 липня 2014 року скасоване за апеляційною скаргою [PERSON] і ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено в повному обсязі. [PERSON] заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/7758/14-ц від 02.07.2014 р. не оскаржував. На думку позивачів з моменту постановлення рішення апеляційним судом у них виникло право на звернення до суду з позовом про витребування майна та усунення перешкод у користуванні зим майном шляхом вселення добросовісних набувачів [PERSON] та [PERSON] . Представником відповідача [PERSON] було подано до суду відзив на позовну заяву, в якому вона не погоджується із заявленими позовними вимогами та просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представником позивачів, відповідь на відзив не подавалась. Представниками відповідачів до суду подані заяви про застосування строків позовної давності. Відповідачі заяв про поважність причин пропуску строків позовної давності та про їх поновлення не подавали. 14 липня 2020 року судом закрите підготовче провадження і справа призначена до розгляду по суті. 15 вересня 2020 року в судовому засіданні представник позивачів подала заяву про виправлення описки у позовних вимогах [PERSON] щодо витребування майна на його користь, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовах. 15 вересня 2020 року в судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, заяву про застосування строків позовної давності підтримал, була допитана у якості свідка, під час допиту у якості свідка зазначила, що 28.04.2015 року вона з чоловіком [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] в стані «після будівельників», без штукатурки, світла, сантехніки, підлоги, батарей, вікон і дверей у [PERSON] . Квартира в цілому складається з п`яти кімнат, загальною площею 111,5 кв.м., у тому числі житловою площею 65,2 кв.м. Після набуття права власності позивачка з чоловіком зробили в квартирі капітальний євроремонт: замінили двері, вікна, зробили перепланування, зробили проект водоводу та переобладнання водопроводу та каналізації. Ремонт квартири в еквіваленті коштував біля 120\~000 доларів США, що перевищувало вартість квартири. До моменту купівлі квартири працівники агенції нерухомості «Європа», нотаріус Штогріна О.І., проводили перевірку зазначеної квартири, і запевнили позивача, що належить вона [PERSON] і він є єдиним і першим власником квартири, і що обтяження майнових прав на квартиру немає, що підтверджувалось витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який позивачці показала нотаріус [PERSON] . Тобто до придбання квартири позивач зробила всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мала «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії по покупці квартири. У вересні 2017 року [PERSON] отримала позовну заяву від [PERSON] , у червні 2018 року аналогічну позовну заяву від [PERSON] з вимогою витребувати у неї по 1/3 частини її квартири на їх користь, виселити її на їх користь та скасувати запис про державну реєстрацію її права власності на квартиру. Відповідач вважає, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зловживаючи правами, заздалегідь спланували як за допомогою судових рішень вивести цю квартиру з під арешту Банку, звернутися до суду з позовом про визнання права власності, поділити квартиру, продати добросовісним набувачам, отримати гроші від продажу квартири, а потім оскаржити заочне рішення суду і повернути собі у власність квартиру, щоб продати її знов. Вказане свідчить про недобросовісну поведінку власників, яка не підлягає захисту судом. [PERSON] і [PERSON] не несли витрат по спірній квартирі з 2011 року і навіть не цікавились її станом. Жодного разу ні [PERSON] , ні [PERSON] , ні [PERSON] не приходили до квартири з часу її покупки [PERSON] 28.04.2015 року і не висували їй ніяких претензій, не намагались сплатити комунальні платежі, прийти на збори співвласників багатоквартирного будинку, що свідчить про їх домовленість і обізнаність, щодо продажу квартири. 22 вересня 2020 року в судовому засіданні представники відповідачів проти позовів заперечили, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, свої заяви про застосування строків позовної давності підтримали. 22 вересня 2020 року в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] пояснила, що [PERSON] є добросовісним набувачем та придбала квартиру на законних підставах. Нерухоме майно, що належало позивачам, не відповідає індивідуальним ознакам квартири відповідачки, що підтверджується висновком експерта. Позивачі вели себе як недобросовісні власники, спірна квартира вибула за волею позивачів, оскільки вони були обізнані про рішення Приморського райсуду м. Одеси та про продаж квартири [PERSON] і саме з цих підстав у Приморському райсуді м. Одеси у справі №522/13217/16-ц заперечували проти позову ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», посилаючись на право власності [PERSON] на спірну квартиру. З 2011 року позивачі не сплачували комунальні платежі за квартиру. Протягом двох років, коли [PERSON] робила ремонт у квартирі, позивачі не приходили до квартири, яку вважають своєю власністю, а звернулись до суду після того, як ремонт у квартирі був завершений. Представник зазначила, що у [PERSON] іншого житла не має. 22 вересня 2020 року в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] зазначила, що відповідачка придбала спірну квартиру не у [PERSON] , а у [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 02 жовтня 2015 року. Квартири [ADDRESS] , в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 65,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,1 кв.м. Представник вважає, що позивачі [PERSON] , [PERSON] разом з третьою особою [PERSON] діяли недобросовісно, разом виводили майнові права на спірну квартиру з під іпотеки. Представник відповідача вважає, що неможливо висилити відповідачів із своїх квартир, навідь у випадку задоволення позовів, оскільки вони залишаться співвласниками спірних квартир, оскільки [PERSON] , як колишній власник 1\\3 частини спірної квартири не заявляє самостійні вимоги і заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] . Представник зазначила, що у [PERSON] іншого житла не має. 22 вересня 2020 року в судовому засіданні представник третьої особи Паращука М.О. проти задоволення позовних вимог заперечувала, вважає їх не обґрунтованими, надала письмові пояснення та зазначила, що позивачі невірно обрали спосіб захисту, оскільки одночасно звернулись з двома взаємовиключними позовними вимогами: про витребування майна у добросовісного набувача і усунення перешкод шляхом виселення. Крім того, об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння може бути річ, яка існує в натурі на момент подання позову. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилась, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права власності відповідно до положень ЦК України. Представник третьої особи послалась на те, що Індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування), якими наділена квартира із номером [ADDRESS] , яка позивачам належала на підставі судового рішення від 29.06.2011 року, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирі\~ [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , що підтверджується висновком експертизи, наданим відповідачами до суду. Також представником третьої особи зазначено, що позбавлення відповідачів житла без компенсації є неприйнятним та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар, оскільки органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. [PERSON] не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (така правова позиція узгоджується з правовою позицією ЕСПЧ рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016). Крім того представник звернула увагу на недобросовісність дій позивачів щодо спірного майна і позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки зазначені позови [PERSON] і [PERSON] спрямовані на одержання судового захисту права, яким особи зловживали. Треті особи [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Третя особа [PERSON] у підготовчому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх не обґрунтованими, про [PERSON] і [PERSON] ніколи не чув, позивачі не звертались до нього і за квартиру комунальні платежі не сплачували. Третя особа [PERSON] надав суду письмові пояснення та заяву про розгляд справи за його відсутністю. [PERSON] проти задоволення позовних вимог заперечував, вважає їх не обґрунтованими. [PERSON] у свої письмових поясненнях зазначив, що з позивачами [PERSON] і [PERSON] навчались разом у Рішельєвському ліцеї у місті Одесі. Разом з позивачами було засновано Товариства з обмеженою відповідальністю "НТКОМ". Спочатку бізнес розвивався стрімко, доходи були стабільні, вони вирішили взяти кредити, оскільки розраховували на дохід від свого бізнесу і не бачили ризиків. На початку 2007 року у [PERSON] виникли проблеми, проти нього була відкрита кримінальна справа за застосування вогнепальної зброї проти працівника міліції і [PERSON] терміново потрібні були гроші, щоб розрахуватися з потерпілим. Він просив [PERSON] і [PERSON] йому допомогти. 14.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір № 262/07ф на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 дол. США. В забезпечення умов кредитного договору між [PERSON] і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено Іпотечний договір № Д-223 від 15.08.2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] і [PERSON] виступили поручителями за кредитним договором укладеним між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007 року. 14.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір № 262/07ф-2на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 грн. В забезпечення умов кредитного договору між [PERSON] і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено Іпотечний договір від 15.08.2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] і [PERSON] виступили поручителями за кредитним договором укладеним між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007 року. 14.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» був укладений кредитний договір № 262/07ф-3 на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 грн. В забезпечення умов кредитного договору між [PERSON] і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено Іпотечний договір від 15.08.2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку Банку було передано майнові права на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] і [PERSON] виступили поручителями за кредитним договором укладеним між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» 14.08.2007 року. Рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 29.06.2011 по справі № 2/ 1522/3558/11 за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було визнане право власності на квартиру [ADDRESS] . Згодом [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] вирішили реструктуризовати партнерські стосунки та фактично поділили бізнес на 3 частини.. Зі слів [PERSON] , [PERSON] отримав грошові кошти від продажу офісу № 39 на вул. Жуковського, 40 у м. Одесі, який був проданий за 100\~000 доларів США. Отримавши грошові кошти, [PERSON] відійшов від справ. [PERSON] було фактично передане в управління підприємство ТОВ"НТКОМ" з усіма активами. [PERSON] написав нотаріальну заяву від 14.11.2013 про вихід із складу засновників та передав заяву та усі документи на підприємство через юриста [PERSON] за актом приймання-передачі від 27.11.2013 року. [PERSON] за домовленістю з позивачами була передана спірна квартира [ADDRESS] , де кожному належало по 1/3 частини. Для мінімізації витрат на переоформлення, за усною домовленістю з [PERSON] і [PERSON] право власності на [PERSON] було оформлено судовим рішенням. У зв`язку з передачею [PERSON] квартира [ADDRESS] , він одноособово ввійшов до складу ОСББ «Ренесанс» і самостійно приймав участь у зборах ОСББ та сплаті усіх необхідних платежів. [PERSON] і [PERSON] ніякої участі у тому числі фінансової по утриманню спірної квартири не несли. [PERSON] вказав, що [PERSON] і [PERSON] знали про судове рішення від 02.07.2014 року по цивільній справі № 522/7758/14-ц в день його проголошення, ніяких спорів з приводу переоформлення на [PERSON] права власності на спірну квартиру між ними не було, ніяких претензій до [PERSON] позивачі не мають до цього часу, між нами не існує спірних питань. [PERSON] вказав, що позивачі добре знали, що квартиру він переоформив на [PERSON] , який в свою чергу, поділив квартири та продав їх [PERSON] та [PERSON] [PERSON] вважає, що умисел повернення від добросовісних набувачів квартири, яка була передана йому, виник у позивачів після того, як майнові права на квартиру вийшли з під іпотеки банку, що є зловживанням процесуальними правами первинних власників. Третя особа [PERSON] до суду не з`явився, пояснень не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Суд вважає за можливе здійснити розгляд справи без участі не з`явившихся осіб, сповіщених належним чином, на підставі наданих пояснень і наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, свідка, третіх осіб, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Відповідачка [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] , яка в цілому складається з двох кімнат, загальною площею 65,7 кв.м., у тому числі житловою площею 49,1 кв.м., яку купила у [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 02 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кіріченко І.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 1296. Третя особа [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , що знаходиться за вищевказаною адресою на підставі договору купівлі продажу від 13 лютого 2015 року, укладеним з [PERSON] та посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованим в реєстрі за № 168. Відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23.10.2014 року, індексний номер: 28520508. Відповідачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] у [PERSON] за договором купівлі-продажу від 28 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 581. Відчужувана квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23.10.2014 року, індексний номер: 28516720. Квартири були придбані в стані «після будівельників», без штукатурки, світла, сантехніки, підлоги, батарей, вікон і дверей. У спірних квартирах відповідачами був зроблений капітальний ремонт, що підтверджується наданими доказами, висновком експерта з додатками та не заперечується представниками сторін. Відповідно до висновку експерту № 130/20 від 09.07.2020 р., складений судовим експертом Сікорською О.А. в результаті проведення дослідження вбачається, що технічні характеристики квартири [ADDRESS] , на момент її продажу були наступні: стіни поштукатурені по периметру квартири; на підлозі виконана чорнова стяжка, декоративне оздоблення стін, стель та підлоги відсутнє, сантехнічні прибори не встановлені, комунікації не проведенні, міжкімнатні перегородки відсутні (вільне планування),зазначені характеристики відповідають стану «після будівельників». На момент проведення обстеження квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , виявлені наступні технічні характеристики: квартира розділена на функціональні приміщення за допомогою перегородок; в квартирі виконаний ремонт: стіни в жилих кімнатах обклеєні шпалерами, в санвузлах - викладені плиткою, в інших кімнатах оздоблені травертином; стелі натяжні, в комплексі з гіпсокартонним оздобленням багаторівневих переходів; підлога в житлових кімнатах ламінат, в інших приміщеннях підлога викладена керамічною плиткою, оздоблення приміщень свіже та чисте, дефекти та пошкодження відсутні, виконана розводка всіх комунікацій, встановлені необхідні сантехнічні прилади (унітази 2шт., умивальники 2шт., душова кабіна, ванна, раковина), замінені віконні рами з склінням. Невід`ємними поліпшеннями майна - є здійснені заходи, спрямовані на покращання фізичного (технічного) стану майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Тобто, це поліпшення, які неможливо відокремити від відповідного об`єкта без завдання йому шкоди. Виходячи з вищевикладеного, ремонтні роботи, які виконанні [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , є невід`ємними поліпшеннями. Третя особа [PERSON] , отримав квартиру [ADDRESS] , в дар від [PERSON] на підставі договору дарування від 06 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Єлькіним О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1458, після чого поділив квартиру на дві окремі квартири та отримав на кожну квартиру свідоцтво про право власності. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23.10.2014 року, індексний номер: 28520508 на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане Реєстраційною службою Одеського міського управління юстиції Одеської області 23.10.2014 року, індексний номер: 28516720 на квартиру [ADDRESS] . Права власності на спірну квартиру було визнане за [PERSON] заочним рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 02 липня 2014 року по цивільній справі № 522/7758/14-ц, яке було скасоване 21 лютого 2017 року Апеляційним судом Одеської. Судом встановлено і не заперечується сторонами, що 14.08.2007 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (ПАТ «ВіЕйБіБанк») були укладені відповідні кредитні договори: № 262/07ф-3 на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 грн., № 262/07ф-2на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 грн., № 262/07ф на отримання кредиту у розмірі 79\~140.00 дол. США. В забезпечення умов кредитних договорів між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено Іпотечні договори, відповідно до умов яких в іпотеку Банку позивачі та [PERSON] передали належні їм майнові права (по 1/3 кожний) на спірну квартиру [ADDRESS] . Крім того [PERSON] і [PERSON] і [PERSON] виступили поручителями один одного за вищевказаними кредитними договорами. Борг за кредитними договорами на час розгляду справи не повернутий, рішення судів про стягнення боргу за кредитними договорами не виконані (рішення Київського суду м. Одеси від 18.12.2015 року (справа 520/11384/15ц), рішення Суворовського судом м. Одеси від 09.12.2015 року (справа 523/13970/15ц), рішення Апеляційного суду Одеської області від 06.04.2017 (справа 523/13228/15-ц) якими встановлена солідарна заборгованості [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] перед ПАТ «ВіЕйБіБанк»). Рішенням Приморського райсуду м. Одеси від 29.06.2011 по справі № 2/1522/3558/11 за [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] було визнано право спільної часткової власності на 1/3 частину спірної квартиру [ADDRESS] , за кожним. 10.04.2017 року Приморським райсудом м. Одеси у справі №522/13217/16-ц було відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБіБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру), з підстав зазначених представником [PERSON] , яка просила відмовити у задоволенні позову Банку, посилаючись на те, що право власності на спірну квартиру зареєстроване за [PERSON] і [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мають до спірної квартири відношення. З позовом до відповідача [PERSON] , а потім до відповідача [PERSON] про витребування спірного майна на свою користь, усунення перешкод у користуванні шляхом виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності представник позивачів звернулась до суду 05 липня 2017 року від імені [PERSON] та 18 червня 2018 року від імені [PERSON] , тобто після постановлення рішення Приморським райсудом м. Одеси у справі №522/13217/16-ц від 10.04.2017 року, яким було відмовлено в задоволенні позову ПАТ «ВіЕйБіБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки (спірну квартиру) на користь банку. Таким чином судом встановлена суперечлива поведінка позивачів щодо спірного об`єкта нерухомості. З одного боку майнові права на спірний об`єкт нерухомості позивачі передали в іпотеку банку, а з другого боку оформили на себе право власності на спірну квартиру, майнові права на яку були передані ними в іпотеку і заперечували в суді щодо звернення стягнення на квартиру на користь банку. З одного боку позивачі не сплачували кредит банку, а з другого боку заперечували проти звернення стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами. Крім того судом встановлено, що починаючи з 2011 року, після отримання права власності на спірну квартиру, позивачі жодного разу не сплачували комунальні платежі, не приймали участь у об`єднанні співвласників багатоквартирного будинку, не утримували квартиру, не приходили до квартири, у тому числі після покупки квартир відповідачами і протягом двох років під час виконання ними ремонту, але одночасно з цим представники позивачів постійно брали участь у судових засіданнях проти позовів банку та за своєю апеляційною скаргою щодо спірної квартири. З одного боку позивачі були обізнані щодо права власності на спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] , оскільки посилались в суді на цей факт і подали позиви до суду про витребування майна у відповідачів, а з другого боку позивачі проявили недобросовісність не попередивши добросовісних набувачів про існування спору і дозволивши добросовісним набувачам понести додаткові великі витрати на проведення капітального ремонту у спірних квартирах. Суд критично ставиться до пояснення представника позивачів про те, що позов поданий ними з метою передати квартири банку, оскільки це твердження суперечить попередній процесуальній поведінці позивачів у справі за позовом Банку і спростовується матеріалами справи. [PERSON] , [PERSON] , не надали жодних заперечень та не спростували факти викладені третьою особою [PERSON] в поясненнях. Представник позивачів не заперечувала, що в порядку поділу бізнесу [PERSON] отримав грошові кошти від продажу офісу № 39 на вул. Жуковського, 40 у м. Одесі, [PERSON] було передане в управління підприємство ТОВ"НТКОМ" з усіма активами, що підтверджується нотаріальною заявою [PERSON] від 14.11.2013 про вихід із складу засновників та актом приймання-передачі від 27.11.2013 року. Позивачі не спростували і не заперечували, що [PERSON] фактично була передана спірна квартира [ADDRESS] . Суд вважає, що власність не тільки надає права, але зобов`язує нести тягар утримання майна, який в даному випадку покладається на усіх співвласників спірної квартири, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.4 ст.319, ч.1 ст. 322 ЦК України). Пояснення [PERSON] про домовленість між ним та позивачами підтверджується попередньою поведінкою [PERSON] , [PERSON] , які не несли жодних витрат по утриманню спірної квартири. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч.2 ст.319 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 10 квітня 2019 року у справа № 390/34/17 висловив такий висновок про застосування норми права: Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Виходячи з вищенаведеного, суд вбачає, що дії позивачів щодо спірної квартири є недобросовісними. Згідно зі статтею 13\~ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13\~ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом Викладене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у справі N 910/7547/17 від 07 грудня 2018 року. Частина перша статті 16\~ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16\~ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позов про витребування спірного майна, яке було відчужене [PERSON] на підставі скасованого у подальшому судового рішення, не підлягає задоволенню, оскільки зазначений позов спрямований на одержання судового захисту права, яким особи позивачів зловживали, шляхом виведення майнових прав на спірне майно з під іпотеки. [PERSON] і [PERSON] є добросовісними набувачами, які законним шляхом набули своє майно, тому у них не може бути витребувано майно на підставі статті 388 ЦК України, оскільки в діях позивачів наявна воля на маніпуляцію зі спірним майном для уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною у даному випадку, покладає на добросовісних набувачів індивідуальний та надмірний тягар, що матиме наслідком порушення справедливого балансу і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції. Суд вважає, що до придбання квартири відповідачі зробили всі можливі перевірки в державних реєстрах об`єкту нерухомості і мала «правомірні очікування» / «законні сподівання» вчиняти певні дії по покупці квартир відповідно до виданого державними органами витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно. (Справа «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland), заява № 12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 р.) і у відповідачів не було жодної підстави вважати ці угоди ризикованими та сумнівними. Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine», №15123/03, §45, ЄСПЛ, 6.12.2007). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Відповідно до статей 317 і 319\~ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Позивачі звернулись до суду з позовом про витребування майна у добросовісних набувачів і усунення перешкод шляхом їх виселення та скасування записів про державну реєстрацію права власності. Суд зазначає про неможливість одночасного пред`явлення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння (оскільки віндикація - це позов неволодіючого власника про витребування майна від володіючого не власника) і про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном (оскільки негаторний позов - це позов про захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння). Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними. Викладене узгоджується з правовою позицією Великої палати Верховного суду від 18.12.2019 по справі № 522/1029/18, п.п.112,113,114. До дискреційних повноважень суду не відноситься вибірковість розгляду викладених у позові позовних вимог. Суд погоджується з представником відповідача [PERSON] , щодо необґрунтованості позовних вимог, заявлених [PERSON] і [PERSON] , як співвласниками 1/3 та 1/3 частин спірної квартири про виселення відповідачів на свою користь, оскільки 1/3 частина кожному співвласнику з квартири не виділена. Скасування рішення Приморського райсуду м. Одеси від 02 липня 2014 року не скасувало право власності [PERSON] на 1/3 частину спірної квартири і правомірність її подальшого відчуження. Ні позивачі, ні [PERSON] не заявляли позовних вимог щодо визнання недійсними договору дарування [PERSON] , належній йому частини спірної квартири [PERSON] . Таким чином, у будь якому випадку відповідачі залишились співвласниками спірної нерухомості і не можуть бути протиправно позбавлені права власності чи обмежені у його здійсненні будь яким чином у тому числі шляхом виселення (ч.1 ст. 321 ЦК України). В матеріалах справи також міститься висновок експерта № 130/20 від 09.07.2020 р., складений судовим експертом Сікорською О.А. на замовлення позивачів, з якого вбачається, що індивідуальні ознаки (загальна площа, планування, кількість кімнат), якими була наділена квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2011р. та згідно технічного паспорта від 22.11.2011р., не співпадають з індивідуальним ознакам (загальною площею, плануванням, кількістью кімнат) квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2015р., індивідуальні ознаки (загальна площа, планування, кількість кімнат), якими була наділена квартира [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2011р. та згідно технічного паспорта від 22.11.2011р., не співпадають з індивідуальним ознакам (загальною площею, плануванням, кількістью кімнат) квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.10.2015р., квартира [ADDRESS] , загальною площею 177,2 кв.м., яка належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29.06.2011 р., згідно технічного паспорта від 22.11.2011р. фактично поділена на дві окремі, самостійні квартири (квартира [ADDRESS] загальною площею 111,5кв.м., яка належить [PERSON] та квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,7кв.м., яка належить [PERSON] ), з окремими входами, комунікаціями та необхідними приміщеннями, для можливості нормального функціонування, як окремих об`єктів нерухомого майна з присвоєнням окремих адрес. Новоутворені квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] а повністю переплановані та переобладнані. Згідно з ч. 1 та ч. 3 ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача, при цьому власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Об`єктом\~позову про\~витребування майна\~із чужого\~незаконного володіння\~може бути\~річ,\~яка існує\~в натурі\~на момент\~подання позову.\~Якщо річ,\~перебуваючи в\~чужому володінні,\~видозмінилась,\~була перероблена\~чи знищена,\~застосовуються зобов`язально-правові\~способи захисту\~права власності\~відповідно до\~положень ЦК\~України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними (правова позиція Великої палати Верховного суду від 18.12.2019 по справі № 522/1029/18). Індивідуальні ознаки (загальна розрахункова площа, планування), якими наділена квартира із номером [ADDRESS] , яка позивачам належала на підставі судового рішення від 29.06.2011 року, не відповідають індивідуальним ознакам, притаманним квартирі\~ [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , що підтверджується висновком експерта №130/20 від 09.07. 2020 року, тому не може бути об`єктом позову про витребування майна із чужого незаконного володіння і в цій частині позов є необґрунтованим. Суд звертає увагу, що позивачами не спростовані висновки експерта. Згідно процесуального закону на позивачів покладено обов`язок щодо доведення обставин ідентичності зазначених квартир.\~\~ Згідно положень частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що квартира, право часткової власності на яку належало позивачам не є тотожною з квартирами, які знаходяться у власності відповідачів, що також унеможливлює задоволення позовних вимог, оскільки позивачі звернулись за захистом своїх прав шляхом витребування часток видозмінених та пороблених квартир, право власності на які вони не набували. За змістом статей 256, 261 і 267\~ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Судом встановлено, що позивачі пропустили строк позовної давності для звернення до суду, але суд вважає за необхідне відмовити в позові з підстави його необґрунтованості. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст.\~16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи викладене, оцінюючи пояснення сторін, всі досліджені судом докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] до [PERSON] і [PERSON] не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed