Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

До Білоцерківського міськрайоного суду в Київській області звернулося ПАТ «РОДОВІД БАНК» з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на майно. Позов обґрунтований тим, що 07.04.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» (надалі перейменоване на ПАТ «РОДОВІД БАНК») та [PERSON] укладено кредитний договір № 86/СЖ-006.08.2 (надалі Кредитний договір). Згідно з п.1.1. Кредитного договору Банк відкрив Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 40 000 доларів США, які Позичальник згідно п.4.1. Кредитного договору зобовязувався повернути не пізніше 07.04.2011 року. Згідно з п. 4.2. Кредитного договору позичальник зобовязався щомісячно до 10 числа (включно) кожного календарного місяця частково погашати заборгованість за кредитом. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлена в розмірі 15 процентів річних. 25.04.2008 року договором про внесення змін до кредитного договору процентна ставка за кредитним договором встановлена в розмірі 17 % процентів річних. 13.10.2008 року додатковою угодою до кредитного договору ставка за кредитним договором встановлена в розмірі 18 % річних. Однак, в порушення умов даного договору позичальником не виконано зобовязання щодо сплати щомісячних платежів. Станом на 27.11.2012 року заборгованість позичальника перед банком становила: 39942, 44 доларів США щодо повернення кредитних коштів, 5034,90 доларів США щодо сплати нарахованих процентів. Окрім того, з метою забезпечення виконання кредитних зобовязань позичальником між ПАТ «РОДОВІД БАНК» з однієї сторони, та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір іпотеки від 07.04.2008 року, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області. В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідно до п.1.1. Договору іпотеки Відповідачами було передано в іпотеку банку квартиру № 32, що розташована за адресою: м. Біла Церква, вул. Вернадського, будинок 10. Згідно з п. 2.1.6. Договору іпотеки зазначено, що Заставодержатель має право у випадку невиконання чи неналежного виконання Заставодавцем основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому розділом 3 даного договору та задовольнити свої майнові вимоги за рахунок переданого в іпотеку майна в повному обсязі, визначені на момент фактичного задоволення враховуючи суму заборгованості за кредитом, плату за користування грошовими коштами , збитків, неустойки, штрафів, пені, іншої заборгованості та витрат, повязаних із предявленням вимоги за основним зобовязанням та звернення стягнення на предмет іпотеки, а також витрат, повязаних із вчиненням предмету іпотеки, витрат на страхування предмета іпотеки, витрат, повязаних із вчиненням виконавчого напису тощо. Відповідно до п. 3.1. договору іпотеки сторони визначили підстави та порядок звернення стягнення на майно, передане в заставу. Зокрема, в п.3.1.1. договору застави зазначено, що при порушенні Заставодавцем умов основного зобовязання щодо строків погашення заборгованості за кредитом, сплати процентів за користування грошовими коштами, відшкодування збитків, неустойки, штрафів, пені та іншої заборгованості, а також при порушенні Іпотекодавцями умов даного договору та у випадках, встановлених законом у Іпотекодержателя виникає право задоволення своїх вимог за основним зобовязаням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно п. 3.1.3. Договору іпотеки Іпотекодержатель має право на свій розсуд вибрати спосіб звернення стягнення, зокрема, звернути стягнення на предмет застави на підставі рішення суду. Обгрунтовуючи вказаними доводами, ПАТ «РОДОВІД БАНК» просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 44942,44 доларів США та 3414980 гривень пені, звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру під № 32, що розташована за адресою: м. Біла Церква, вул. Вернадського, 10, на користь ПАТ «РОДОВІД БАНК» на суму, що складає 44942,44 доларів США та 3414980 гривень, шляхом проведення публічних торгів з початковою ціною предмета застави для його реалізації на підставі оцінки, проведеної незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідач [PERSON] позов не визнав та подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсними кредитний договір та додаткові угоди до нього, договір іпотеки від 07.04.2008 року, а також зобовязати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки, а саме: квартиру, що була передана в іпотеку. Позов з урахуванням уточнених позовних вимог обґрунтував тим, що 07.04.2008 року між [PERSON] (надалі Позичальник) та ВАТ «РОДОВІД БАНК», зараз ПАТ «РОДОВІД БАНК» (надалі Банк) укладено кредитний договір № 86/СЖ-006.08.2 (надалі Кредитний договір). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 40 000 доларів США строком по 07.04.2011 року включно. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 15 процентів річних. Відповідно до п.1.5. Кредитного договору строк користування кредитами обчислюється від моменту перерахування грошових коштів за розпорядженням Позичальника або видачі коштів з каси банку. Відповідно до п.2.2. Кредитного договору Банк зобовязується забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання цього договору. В якості забезпечення виконання Кредитного договору між Банком з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір іпотеки від 07.04.2008 року, згідно якого останні, як співвласники, передали Банку в іпотеку квартиру № 32, що в буд. 10 по вул. Вернадського в м. Біла Церква. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначив, що банком, як при укладенні, так і при виконанні вказаного кредитного договору було грубо порушено ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені Постановою Національного Банку України № 168 від 10.05.2007. Зокрема, послався на невідповідність Додатку № 1 до кредитного договору (детальний розпис сукупної вартості кредиту) самому кредитному договору, а саме: щодо строків надання коштів, комісій за видачу коштів, строків початку нарахування відсотків за кредитом; також внесення від його імені невідомими особами неправдивих записів в кредитний договір, а саме: письмового підтвердження споживача про ознайомлення з всіма умовами кредитування, передбаченими ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ненадання банком детального розпису про сукупну вартість кредиту при укладенні Договору про внесення змін до кредитного договору від 25.04.2008 року , який було збільшено відсоткову ставку по кредитному договору з 15 % до 17 %, підроблення, а саме: вчинення від його імені невідомою особою підписів в додатковій угоді до кредитного договору від 13.10.2008 року. На підставі викладеного, [PERSON] просив суд визнати недійсними кредитний договір № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, укладений ним з банком, визнати недійсними Договір від 25.04.2008 року про внесення змін до Кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, додаткову угоду від 13.10.2008 року до Кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, договір іпотеки від 07.04.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] та зобовязати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з Реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження предмету іпотеки, а саме: квартиру № 32, що в буд. № 10 по вул. Вернадського в м. Біла Церква Київської області, яка належить на праві спільної часткової власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], та яка була передана у іпотеку за договором іпотеки від 07.04.2008 року, зареєстрованим в реєстрі за № 2012. Представник позивача за первісним позовом щодо задоволення зустрічного позову заперечував повністю, подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог щодо визнання недійсними договорів, дав пояснення по справі, просив позов банку задовольнити повністю. В подальшому представник банку подав заяву, в якій просив суд розглянути справу без участі представника ПАТ «РОДОВІД БАНК». Позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник надали усні та письмові пояснення по справі, просили в задоволенні позову банку відмовити, а позовні вимоги, викладені в зустрічній позовній заяві з урахуванням поданих уточнень, просили задовольнити повністю. В подальшому подали заяви про слухання справи без о участі. Відповідачі за первісним позовом та треті особи за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просили суд відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов, а також слухати справу без їх участі. За клопотанням представника позивача за зустрічним позовом судом було призначено почеркознавчу експертизу з метою зясування обґрунтованості доводів позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо внесення неправдивих даних невідомими особами в кредитний договір від 07.04.2008 року та додаткову угоду від 13.10.2008 року. Згідно листа КНДІСЕ від 26.03.2014 року № 14(01-05)3025/3026/14-32 суду було надіслано клопотання експертів щодо надання, зокрема, оригіналів досліджувальних документів, а саме: кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року та додаткової угоди від 13.10.2008 року. Проте, як встановлено в судовому засіданні, банк не мав можливості надати в судове засідання оригінали вказаних документів, оскільки вони були вилучені органами досудового слідства по кримінальному провадженню по підозрі [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України, зареєстрованим за заявою ПАТ «РОДОВІД БАНК» щодо неправомірних дій [PERSON] при укладенні та виконанні кредитного договору. За клопотанням представника позивача за зустрічним позовом судом було витребувано для огляду в судовому засіданні матеріали кримінального провадження № 12013100030007251 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України. Суд дослідивши матеріали справи, витребувані докази, письмові та усній пояснення сторін по справі встановив наступне. 07.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ «РОДОВІД БАНК», яке в подальшому перейменоване на ПАТ «РОДОВІД БАНК» укладено кредитний договір № 86/СЖ-006.08.2. Відповідно до п.1.1. Кредитного договору Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 40 000 доларів США строком по 07.04.2011 року включно. Згідно з п. 1.3. Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором встановлюється в розмірі 15 процентів річних. Відповідно до п.1.5. Кредитного договору строк користування кредитами обчислюється від моменту перерахування грошових коштів за розпорядженням Позичальника або видачі коштів з каси банку. Відповідно до п.2.2. Кредитного договору Банк зобовязується забезпечити позичальника консультаційними послугами з питань виконання цього договору. В якості забезпечення виконання Кредитного договору між Банком з однієї сторони та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з іншої сторони, було укладено договір іпотеки від 07.04.2008 року, згідно якого останні, як співвласники, передали Банку в іпотеку квартиру № 32, що в буд. 10 по вул. Вернадського в м. Біла Церква. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч.3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч.4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) встановлено, що «держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. [PERSON] здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». Окрім того, Конституційний суд України в своєму рішенні № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року зазначив, що дія ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Отже, з метою реалізації положень ч. 4 ст. 42 Конституції України та захисту прав споживачів, як більш слабкого субєкта економічних відносин, забезпечення фактичної, а не формальної рівності сторін у цивільно-правових відносинах, законодавцем встановлено особливості договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Ці особливості встановлюються ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. На виконання вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» постановою правління Національного банку № 168 від 10.05.2007 року затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі-Правила). Відповідно до п.1.1 ці Правила розроблено відповідно до пункту 4 статті 7 Закону України "Про Національний банк України", статей 47, 49 та 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", з метою захисту прав споживачів під час укладення договорів про надання споживчих кредитів (далі - кредитні договори), запобігання завданню споживачам моральної чи матеріальної шкоди через надання свідомо недостовірної чи неповної інформації. Пунктом 1.2 цих правил зазначено, що ці Правила регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту. Частиною другою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі-Закону), а також п.2 Правил передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідно до п. 2.4. Правил банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Як встановлено в судовому засіданні, кредитний договір № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року на останньому аркуші в графі «ЗАПОВНЮЄТЬСЯ ПОЗИЧАЛЬНИКОМ ВЛАСНОРУЧНО» містить рукописний запис «Я, [PERSON], підтверджую, що до моменту укладення цього договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування, передбачені п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Один оригінальний примірник кредитного договору отримав». Позичальник [PERSON] в судовому засіданні наполіг на тому, що вказаних відомостей йому працівниками банку не розяснювалось, а також, що даний запис вчинений не ним. Представник банку зазначив, що якщо договір позичальником підписано, то вважається, що позичальник ознайомлений з вказаними нормами закону. Проте, такі доводи представника позивача за первісним позовом не являються обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на законі. Так, відповідно до пункту 3 висновку експерта № 79 від 05.02.2014 року, який міститься в матеріалах витребуваного та дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження, рукописний текст в графі «Заповнюється позичальником власноручно», що в кредитному договорі № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, що міститься в кредитній справі [PERSON] в ПАТ «РОДОВІД БАНК», виконаний не [PERSON], а іншою особою. Таким чином, судом встановлено, що банком не дотримано вимог ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168. Окрім того, відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору) споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом. Банком не дотримано вимог вказаної норми закону. Так, в детальному розпису загальної вартості кредиту, який являється Додатком № 1 до кредитного договору, зазначено, що кредит видається 07.04.2008 року відразу на всю суму 40 000 доларів. Проте, вказане не відповідає дійсності, оскільки відповідно до наданих банком копій заяв на видачу готівки, Позичальнику було видано кошти наступним чином: 07.04.2008 року 20 000 доларів, 14.04.2008 року 10 000 доларів та 25.04.2008 року 10 000 доларів. Таким чином, детальний розпис загальної вартості кредиту не відповідає дійсності. Додатково детальний розпис вартості кредиту не складався та Позичальнику не надавався. Відповідно до п.1.5. Кредитного договору строк користування кредитами обчислюється від моменту перерахування грошових коштів за розпорядженням Позичальника або видачі коштів з каси банку. Згідно детального розпису сукупної вартості кредиту, вказаного в Додатку № 1 до Кредитного договору, строк користування коштами банку відповідно до Додатку № 1 до Кредитного договору починається з 07.04.2008 року, а не з дня фактично отриманої всієї суми кредиту, в результаті чого Позичальник вимушений був сплачувати кошти в більшій сумі (з розрахунку користування коштами з 07.04.2008 року). Відповідно до пункту 3.4. Правил Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); Згідно з п. 5.8. Договору іпотеки від 07.04.2008 року, який укладено з банком іпотекодавцями, в тому числі Позичальником, усі витрати повязані зі складанням та посвідченням цього договору, сплачують іпотекодавці (в тому числі Позичальник). В додатку № 1 до Кредитного договору Детальному розписі сукупної вартості кредиту не зазначено вартості послуг нотаріуса (а точніше зазначено: нотаріальні послуги 0,00 гривень), що теж не відповідає вимогам Правил та ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів». Окрім того, 07.04.2008 року, тобто в день укладення Кредитного договору на вимогу банку Позичальником через касу Банку на користь ТДВ «СК «Провіта» сплачено 1051,18 гривень в якості страхового внеску, що підтверджується квитанцією № 605_2_7 від 07.04.2008 року, копію якої додано позивачем за зустрічним позовом. [PERSON] внесок Позичальником було сплачено на виконання пункту 4.10 Кредитного договору з метою страхування майна, переданого в іпотеку. В додатку № 1 до Кредитного договору вказаного платежу не зазначено, що не відповідає вимогам ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил, затверджених Постановою правління НБУ № 168. Зважаючи на викладене, судом встановлено, що невиконанням банком вказаних вимог Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту та ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» порушено право Позичальника на достовірну інформацію щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки за кредитом, розміру щомісячних платежів, що не могло не вплинути на обєктивний свідомий вибір Позичальника щодо укладення кредитного договору. Крім того, відповідно до пунктів 4, 4.5 Кредитного договору Позичальник зобовязується за порушення строків (термінів) повернення кредитів та/або сплати процентів за користування кредитами, сплачувати Банку пеню за кожний день прострочки у розмірі 1,6 % відсотка від суми простроченої заборгованості. Позивач за зустрічним позовом вважає, і з ним погоджується суд, що вказаний розмір пені є непосильним для Позичальника, оскільки пеня з розрахунку 1,6 % за кожен день прострочення в рік становить 1,6% х 365 = 584 % річних, що фактично унеможливлює повернення боргу в разі виникнення прострочки, оскільки відповідно до п. 4.3. Кредитного договору всі кошти, які б не вносились Позичальником на погашення до строку закінчення кредитного договору боргу будуть іти на погашення заборгованості за пенею і тільки потім на погашення строкової заборгованості за кредитами. Згідно із ч.5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (Визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливою є, зокрема, умова договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Відповідно до частин 5, 6, 7 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. 25.04.2008 року між позичальником та Банком укладено Договір про внесення змін до Кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, відповідно до якого відбулось підвищення процентної ставки з 15 до 17 процентів. Детального розпису сукупної вартості кредиту у звязку із підвищенням процентної ставки в Договорі в порушення ч.4 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 1.2, 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168, в даному Договорі не зазначено та Позичальнику надано не було. Доводи представника позивача за первісним позовом про те, що законом не передбачено надання позичальнику детального розпису сукупної вартості кредиту при укладенні додаткової угоди про підвищення відсоткової ставки по кредиту, є необґрунтованими, оскільки підвищення відсоткової ставки по кредитному договору призводить до збільшення зобовязань позичальника, і не отримавши вказаних відомостей позичальник позбавлений можливості на отримання достовірної інформації щодо вартості кредиту, реальної процентної ставки за кредитом, розміру щомісячних платежів, що не могло не вплинути на обєктивний свідомий вибір Позичальника щодо укладення додаткової угоди до кредитного договору від 25.04.2008 року. Окрім того, необхідність надання таких відомостей позичальнику випливає також із рішення Конституційного суду України № 15-рп/2011 від 10.11.2011 року, в якому зазначено, що дія ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. 13.10.2008 року між позичальником та Банком укладено додаткову угоду до кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року. Згідно вказаної угоди відбулося підвищення процентної ставки з 17 до 18 процентів річних. Детального розпису сукупної вартості кредиту у звязку із підвищенням процентної ставки в даній Додатковій угоді зазначено не було, що є порушенням ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 1.2, 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168. Окрім того, знайшли свої підтвердження і доводи позивача за зустрічним позовом [PERSON] щодо того, що вказана додаткова угода ним особисто не підписувалась і ніколи не укладалась. Так, відповідно до пункту 12 висновку експерта № 79 від 05.02.2014 року, який міститься в матеріалах витребуваного та дослідженого в судовому засіданні кримінального провадження, підпис в графі «Позичальник [PERSON]С.», що в додатковій угоді від 13.10.2008 року до кредитного договору 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, що міститься в кредитній справі [PERSON] в ПАТ «РОДОВІД БАНК» виконаний не [PERSON], [INFO], а іншою особою. Відповідно до ч.4 ст. 202 ЦК України дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно із ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стосовно заяви представника позивача за первісним позовом щодо застосування строків позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного договору, додаткових угод до нього та договору іпотеки суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З приводу заяви про застосування строків позовної давності позивач за зустрічним позовом та його представник дали пояснення про те, що [PERSON], отримавши лише в червні 2013 року позовну заяву з додатками від ПАТ «РОДОВІД БАНК» про стягнення кредитної заборгованості, із додатків до вказаної заяви дізнався, що на останньому аркуші кредитного договору в графі «ЗАПОВНЮЄТЬСЯ ПОЗИЧАЛЬНИКОМ ВЛАСНОРУЧНО» запис «Я, [PERSON], підтверджую, що до моменту укладення цього договору в письмовій формі повідомлений про всі умови кредитування, передбачені п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Один оригінальний примірник кредитного договору отримав.» внесений не ним особисто. Також [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що внести вказаний запис до кредитного договору йому при укладенні договору ніхто не пропонував і положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ніхто не розяснював. Саме через те він не зміг скористатися своїми правами, передбаченими ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Після отримання позову, виявлення неправдивих відомостей в кредитному договорі, а також в результаті цього отримання необхідної юридичної допомоги [PERSON] дізнався, що банк не виконав вимоги Закону при укладенні з ним кредитного договору, внаслідок чого він був позбавлений на отримання повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту. Окрім того, як пояснив [PERSON] банк не виконав вимоги п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку № 168 від 10.05.2007 року, згідно якого банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Окрім того, банком до своєї позовної заяви, яку [PERSON] отримав в червні 2013 року, було також надано додаткову угоду до кредитного договору від 13.10.2008 року, згідно якої процентна ставка піднята до 18 % річних. В даній додатковій угоді від імені [PERSON], як встановлено в судовому засіданні, теж розписалась інша особа. [PERSON] обставини до предявлення позову банком також не могли бути відомі [PERSON] У звязку із порушенням банком вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні із [PERSON] кредитного договору № 86/СЖ-006.08.2 від 07.04.2008 року, [PERSON] не мав змоги отримати достовірну інформацію про умови кредитування та свої права, передбачені ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Внаслідок цього не мав можливості реалізувати свої права, в тому числі, щодо заявлення позову з вище вказаних підстав про визнання кредитного договору та додатків до нього недійсними. При прийняття рішення судом при розгляді заяви позивача за первісним позовом про застосування строків позовної давності судом також взято до уваги і рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 р. № 15-рп/2011, відповідно до якого споживачу, як правило, обєктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого субєкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. [PERSON] здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору». Саме цей особливий порядок укладення договорів споживчого кредиту, визначений ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою національного банку України від 10.05.2007р. №168, позивачем за первісним позовом не був дотриманий. Оскільки про вказані обставини, в тому числі про внесення від його імені неправдивих відомостей до кредитного договору та до додаткової угоди до нього [PERSON] стало відомо тільки з червня 2013 року, строки позовної давності в справі не закінчились. А тому заява представника ПАТ «РОДОВІД БАНК» про застосування строків позовної давності не підлягає до задоволення. Також, суд вважає, що вимоги банку щодо звернення стягнення на предмет іпотеки не можуть бути також задоволені, виходячи із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 № 1304-VII протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. [PERSON] набрав чинності 07 червня 2014 року з дня опублікування у газеті «Голос України» № 109. [PERSON] застосовується не тільки на стадії реалізації майна під час виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, але й встановлює як заборону ухвалення рішення про звернення стягнення на житлове майно, яке є предметом іпотеки, так і заборону відчуження такого майна за рішенням суду, яке було ухвалено до набрання чинності цим Законом. [PERSON] практика підтверджується рішеннями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, й ухвалою ВССУ від 19.11.2014 року (справа № 6-36070св14), ухвалою ВССУ від 13.11.2014 року (справа № 6-36229св14). Відповідачі по справі, а саме: боржник та майнові поручителі (відповідно до ст.. 1 Закону України «Про іпотеку») постійно проживають в квартирі, яка є предметом договору іпотеки від 07 квітня 2008 року, іншого житла на праві власності не мають, загальна площа квартири не перевищує 140 кв. метрів, оскільки становить 68,3 кв. м., кредит відповідно до кредитного договору від 07 квітня 2008 року наданий в іноземній валюті. Отже, вказані правовідносини містять всі ознаки, зазначені в ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому в позовних вимогах ПАТ «РОДОВІД БАНК» про звернення стягнення на заставлене майно необхідно відмовити. Відповідно до абзацу 4 п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобовязань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК). Згідно з пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Відповідно до статті 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до приписів частини 2 статті 548 Цивільного кодексу України недійсне зобовязання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочинів, щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу Враховуючи все наведене та

Outcome: approved