Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

У лютому 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Третя ДДНК про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем і визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/4 частину квартири. Ухвалою суду 06 жовтня 2020 року правонаступником померлого [INFO] [PERSON] до участі у справі було залучено [PERSON] , яка уточнивши позовну заяву, остаточно просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] , померлої [INFO] разом із спадкодавцем [PERSON] , померлим [INFO] , на час відкриття спадщини; визнати за [PERSON] у право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] [PERSON] , який фактично прийняв спадщину після смерті матері [PERSON] , [INFO] , але не оформив своїх спадкових прав належним чином. В обґрунтування позову зазначено, що батьки [PERSON] - [PERSON] , 1935 року народження, і [PERSON] , 1932 року народження, перебували у зареєстрованому шлюбі протягом всього свого життя з 03 січня 1959 року. Від шлюбу у батьків народилась старша сестра позивача - відповідач [PERSON] та позивач. Батькам позивача на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS] . Право власності на згадану квартиру було зареєстроване за [PERSON] - 1/2 частина, та за [PERSON] - 1/2 частина. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] . [INFO] померла мати позивача - [PERSON] . 19 червня 2018 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] в Третій Дніпровській державні нотаріальній конторі на 1/2 частину кв. [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року у цивільній справі №204/4758/18 встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з померлим [INFO] [PERSON] на час відкриття спадщини та визнано за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Також, суд зазначив, що 1/4 частина квартири, яка залишилася після смерті [PERSON] була успадкована [PERSON] , та увійшла до спадкової маси після смерті останньої, а тому у [PERSON] відсутні перешкоди для звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді зазначеної частки квартири, як спадкоємця померлих. Однак, постановою державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 травня 2019 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері - [PERSON] . З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що [PERSON] , після якого мати позивача успадкувала 1/2 частину квартири та [PERSON] були зареєстровані за різними адресами, тобто факт прийняття спадщини [PERSON] спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем [PERSON] не підтверджується, рішення суду про встановлення відповідного факту - не виносилося. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 березня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Під час розгляду справи, [INFO] позивач [PERSON] помер. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 липня 2020 року провадження по даній цивільній справі зупинено до вирішення питання про залучення до участі у справі правонаступника [PERSON] . Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 жовтня 2020 року залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] - [PERSON] . Також, ухвалою суду від 01 грудня 2020 року витребувано у Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завірені копії спадкових справ, заведених після смерті [PERSON] , померлої [INFO] та після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Відповідач [PERSON] надала суду письмові пояснення, у яких з позовними вимогами не погодилась та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість, звертала увагу суду на ті обставини, що позивач не прийняв спадщину після смерті [PERSON] , окрім того, вимоги про визнання права власності є передчасними. Представник позивача надала суду відповідь на відзив, у якому спростовувала міркування відповідачки, наполягала на задоволенні позовних вимог. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх у повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Представник третьої особи, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, надавши на адресу суду письмову заяву, у якій просили розгляд справи проводити без їх участі. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] , 1935 року народження, та [PERSON] , 1932 року народження, з 03 січня 1959 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Жовтневим р/б РАЦС м.Дніпропетровська 03 січня 1959 року, актовий запис № 9. При цьому, [PERSON] був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (зареєстрований з 26 листопада 1999 року, знятий з реєстрації 30 жовтня 2012 року), що підтверджується довідкою №9880 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 19 червня 2018 року, виданою Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, а [PERSON] з 28 березня 1967 року до дня смерті [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується: відповідями Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-192 від 09 січня 2018 року та №14/5-2299 від 29 березня 2018 року, а також довідкою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-191 від 09 січня 2018 року. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 01 березня 1994 року, виданого Виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» на підставі розпорядження (наказу) №2771 від 01 березня 1994 року, [PERSON] та [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] . З відповіді Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради №56 від 03 січня 2018 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі містяться відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] , за гр. [PERSON] - 1/2 частина, за гр. [PERSON] - 1/2 частина на підставі свідоцтва про право власності від 01.03.1994 року, виданого Виробничим об`єднанням Південний машинобудівний завод, згідно розпорядження № 2771, зареєстровано КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу № 82п за реєстровим № 64. Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Будинком щастя Ленінського району м.Дніпропетровська 11 березня 1965 року, актовий запис 684. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є донькою [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 30 серпня 2011 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 388. Отже, сторони по справі є рідними братом та сестрою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 11 серпня 2010 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №5640. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, що складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] . 26 грудня 2017 року [PERSON] звернувся до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №2082, в якій зазначив, що [INFO] помер його батько - [PERSON] , [INFO] , на день смерті якого залишилась спадщина на все належне йому майно, спадщину за законом після смерті [PERSON] він прийняв згідно п.3 ст.1268 ЦК України (т. 1, а.с. 55). У зв`язку з цим, 26 грудня 2017 року Третьою Дніпровською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №733/2017 щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , копія якої міститься в матеріалах справи. 21 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори із заявою №970 про видачу свідоцтва про право на спадщину, що залишилась після смерті [INFO] [PERSON] , на частину квартири [ADDRESS] . Однак, постановою державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 червня 2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] батька - [PERSON] . З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що заява про прийняття спадщини у встановлений законодавством шестимісячний строк - до 08 лютого 2011 року спадкоємцем [PERSON] до нотаріальної контори не подавалась та факт прийняття спадщини [PERSON] спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 06 листопада 2018 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 січня 2020 року у цивільній справі №204/4758/18, за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про встановлення факту, що має юридичне значення (факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини), визнання права на майно в порядку спадкування за законом, та за зустрічною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем і визнання права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири, в задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічну позовну заяву задоволено частково, встановлено факт постійного проживання [PERSON] , [INFO] , з померлим [INFO] [PERSON] на час відкриття спадщини та визнано за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Зазначеним рішенням суду встановлено, що оскільки спадкоємцями першої черги за законом, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] , були син [PERSON] та дружина [PERSON] , кожний з них має право на 1/2 частину спадкового майна [PERSON] , тобто по 1/4 частині квартири [ADDRESS] . В свою чергу, [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 08 серпня 2011 року Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 5496. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з 1/2 частини квартири [ADDRESS] , належної їй на підставі свідоцтва про право власності від 01.03.1994 року та 1/4 частини вказаної квартири, належної їй у якості спадщини, після померлого чоловіка [PERSON] 19 червня 2018 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] в Третій Дніпровській державні нотаріальній конторі на 1/2 частину кв. [ADDRESS] , яка належала їй на підставі свідоцтва про право власності на житло. Також, постановою державного нотаріуса Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупської Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 27 травня 2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] матері - [PERSON] . З вказаної постанови вбачається, що підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину стало те, що [PERSON] , після якого мати позивача успадкувала 1/2 частину квартири та [PERSON] , були зареєстровані за різними адресами, тобто факт прийняття спадщини [PERSON] спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем [PERSON] не підтверджується, рішення суду про встановлення відповідного факту - не виносилося. Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено у ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , були його дружина - [PERSON] , син - [PERSON] та донька - [PERSON] . Згідно ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. З положень ч.3 ст.1268 ЦК України вбачається, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Отже, суд зазначає, що сама по собі реєстрація місця проживання спадкодавця за іншою адресою на час відкриття спадщини не може свідчити відповідно до ч.2 ст.1268 ЦК України про неприйняття спадщини спадкоємцем, який на час відкриття спадщини фактично проживав разом зі спадкодавцем у одному будинку за однією і тією ж адресою. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Верховний Суд у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 523/3522/16-ц та від 31 серпня 2020 року у справі № 350/1850/17, підкреслив, що відповідно до ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тобто, хоча особа після успадкування і не оформила документів на квартиру, і не зареєструвала своє право власності на частку квартири у встановленому порядку, права на цю частку переходять до спадкоємця. ВС роз`яснив, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Отже, можливість оформлення спадщини [PERSON] , як спадкоємицею [PERSON] за заповітом, який в свою чергу, є спадкоємцем після померлої [PERSON] , зокрема 1/4 частки квартири, перебуває в залежності від встановлення/невстановлення в судовому порядку факту спільного проживання спадкодавця [PERSON] та [PERSON] та, як наслідок, підтвердження входження зазначеної частки квартири до складу спадкової маси після смерті [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Як вбачається з вищезгаданого рішення суду від 06 листопада 2018 року, судом було встановлено та визнавалося сторонами під час розгляду зазначеної справи, що протягом життя батьки сторін по справі, проживали у будинку [ADDRESS] та періодично у зимовий час за адресою: [ADDRESS] та зокрема, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , тобто станом на [INFO] , подружжя [PERSON] та [PERSON] постійно проживали разом. Наведені обставини визнавалися обома сторонами під час розгляду справи №204/4758/18, встановлені рішенням суду та не спростовувалися відповідачем у поточній справі, а тому додатковому доказуванню не підлягають. Обставини спільного проживання батьків позивача на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , тобто станом на 07 серпня 2010 року, були також підтверджені допитаними в судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] , окрім того, не заперечуються та визнаються відповідачем по справі, внаслідок чого, з урахуванням встановлених обставин, показів свідків та досліджених доказів, суд приходить до висновку про обґрунтованість відповідних доводів позивача щодо постійного спільного проживання померлих батьків, у зв`язку з чим, відповідні позовні вимоги, в частині вимог про встановлення факту, підлягають задоволенню. Посилання відповідача у поясненнях (відзиві) на недоведеність факту родинних стосунків між [PERSON] з померлою [PERSON] , яка у свідоцтві про смерть зазначена [PERSON] - судом відхиляються, оскільки жодною стороною по справі не спростовується факт того, що померла [PERSON] була дружиною померлого [PERSON] та матір`ю сторін по справі, про що також додатково вказують досліджені судом матеріали спадкової справи №02-14, в якій, окрім іншого, також наявна заява [PERSON] від 14.11.2018 року, у якій відповідач прохає про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті матері [PERSON] тобто також визнає вказані обставини, окрім того, факт наявності родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] було перевірено та підтверджено нотаріусом 19 червня 2018 року, під час видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] в Третій ДДНК на 1/2 частину спірної квартири. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] , обставини, щодо прав та обов`язків якої, були встановлені в рішенні суду у справі №204/4758/18 та [PERSON] , обставини, щодо прав та обов`язків якої досліджуються у поточній справі - є однією і тою ж самою особою, померлою [INFO] , яка є матір`ю позивача та відповідача, що сторонами не спростовується. В свою чергу, відмінність у написанні прізвища померлої матері сторін у поточній справі різних довідках та документах, належних [PERSON] з його написанням у свідоцтві про смерть, суд вважає такою, що не входить до предмету доказування по справі та визнає її формальною та такою, що виникла внаслідок дій органу, що видавав свідоцтво про смерть, внаслідок транслітерації прізвища з російської мови на українську, зокрема буквального перекладу документів, виданих за часів СРСР (свідоцтв про народження сторін, свідоцтва про шлюб, свідоцтва про право власності, тощо), в яких прізвище матері на російській мові зазначене як « [PERSON] ». Посилання відповідача на необхідність залучення до участі у справі органу місцевого самоврядування, оскільки спадщину після [PERSON] ніхто не прийняв - є безпідставними, оскільки відповідно до встановлених судом обставин, у [PERSON] , [PERSON] були спадкоємці, окрім того, спадкоємцем після померлого [PERSON] є його дружина - [PERSON] , а тому підстави для застосування положень ст.1277 ЦК України, у даному випадку - відсутні. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , суд виходить з наступного. У відповідності до ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У ч.1,2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно абз.1 ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Як було встановлено судом, позивач [PERSON] є спадкоємцем свого чоловіка [PERSON] за заповітом від 23.05.2019 року (т.1, а.с.100). Отже, оскільки [PERSON] , померла [INFO] є спадкоємцем 1/4 частини квартири після померлого [INFO] [PERSON] , оскільки фактично прийняла спадщину, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, в свою чергу, спадкоємцем після померлої [PERSON] за законом є [PERSON] , оскільки фактично прийняв спадщину, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, який також помер [INFO] не оформив її та залишив заповіт, очевидним є висновок про те, що позивач по справі - [PERSON] має право на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , як спадкового майна [PERSON] , право на яке спочатку набула відповідно [PERSON] , а після її смерті - [PERSON] .. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за законом відповідно до ст. 1217 цього ж Кодексу. Враховуючи те, що судом встановлений факт спільного проживання подружжя [PERSON] та [PERSON] на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , [INFO] , та як наслідок, прийняття [PERSON] спадщини у встановленому законом порядку після смерті свого чоловіка [PERSON] у вигляді 1/4 частини спірної квартири, яка не оформила своїх спадкових прав на неї у встановленому законом порядку, суд приходить до висновку, що, зазначене майно також увійшло до загальної спадкової маси майна, що залишилося після її смерті, та право на яке мав [PERSON] , який також помер, не оформивши його, а тому, будь-яких перешкод для звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1/4 частину вказаної квартири на теперішній час у позивача немає, а тому вимоги позову у зазначеній частині - є передчасними та такими, що задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що під час розгляду справи суд дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, тобто задоволення позовних вимог немайнового характеру, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судовий збір у загальному розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial