Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "Укрсоцбанк", в якому зазначила, що 15.02.2008 р. між АКБ "Укрсоцбанк" (натепер ПАТ "Укрсоцбанк") і [PERSON] було укладено договір кредиту № 334/08/8-К. За умовами цього договору [PERSON] отримав кредит у сумі 178.138,75 грн. на строк до 14.02.2028 р. під 14 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищезазначеним договором кредиту позивач виступила в якості майнового поручителя. Того ж дня, 15.02.2008 р. між позивачем і ПАТ "Укрсоцбанк" було укладено договір поруки № 334/08/8-П. За умовами цього договору позивачка зобов`язалася перед банком відповідати за виконання [PERSON] його зобов`язань за договором кредиту від 15.02.2008 р. № 334/08/8-К. Згідно з пунктом 5.2 цього договору сторони домовилися про те, спір розглядається одноособово третейським суддею Мороз О.А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В.М. або [PERSON] у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Позивач вважає, що її права як громадянина на судовий захист порушені, оскільки третейська угода, яку являє собою пункт 5.2 договору поруки, істотно обмежує можливість позивачки мати не заборонені законом цивільні права, а також не відповідає вимогам ст. ст. 203, 683 ЦК України, а також Закону України "Про захист прав споживачів". Третейська угода також є несправедливою, оскільки за її умовами на вирішення третейського суду передається невизначена або необмежена кількість спорів, встановлено обов`язок зі сплати значно вищого розміру судових витрат, ніж у разі звернення до суду цивільної юрисдикції, позивачці не було надано для ознайомлення регламент третейського суду як невід`ємну складову частину договору,\~ Із зазначених підстав просить визнати недійсною і скасувати третейську угоду (застереження), викладене в пункті 5.2 договору поруки № 334/08/8-11, укладеного 15.02.2008 р. між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", [PERSON] і [PERSON] . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.01.2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 18.02.2019 року на 08 год. 30 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09.09.2019 року справу призначено до судового розгляду на 05.12.2019 року на 15 год. 00 хв. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник надали заяву про розгляд справи за їх відсутності та без фіксації технічними засобами. Позов просили задовольнити. Відповідач АТ "Альфа-Банк" проти задоволення позовних вимог заперечив. У відзиві на позовну заяву зазначив, що позивачем пропущено строк позовної давності. Договір поруки було підписано позивачем у лютому 2008 р., а позов подано лише у 2019 р. Оскільки кредитний договір, на забезпечення якого укладався договір поруки, частково був виконаний, і це не оспорюється позивачем, сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач АТ "Альфа-Банк" також посилається на те, що волевиявлення позивача на укладення договору поруки було вільним. Оспорюваний пункт договору поруки (третейське застереження) є складовою частиною договору. Позивачу також було відомо про існування Регламенту третейського суду і ніщо не перешкоджало ознайомитися з ним. Укладення третейської угоди не є обмеженням на доступ до правосуддя, про що зазначав у постанові від 26.12.2011 р. Верховний суд України. Така угода не може вважатися і відмовою від права на звернення до суду, а є лише одним із способів реалізації права на захист своїх прав. Дійсність умов договору поруки вже підтверджена рішенням третейського суду, яке набуло законної сили і не оскаржено. Відповідач також зазначає, що поручитель не є споживачем послуг банку, а тому на нього не можуть поширюватися норми Закону України "Про захист прав споживачів". 3-тя особа [PERSON] в судове засідання викликався неодноразово належним чином, до суду не з`явився, будь-яких заяв щодо предмету судового розгляду не подав. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України (суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Відповідно до ст. ст. 2, 4 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі. Враховуючи той факт, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський суд у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення. Так, у справі Delcourt v. Belgium Суд зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Як свідчить позиція Суду у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. У своїй практиці Європейський суд неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у 6 § 1 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Однак Суд повинен прийняти в останній інстанції рішення щодо дотримання вимог Конвенції; він повинен переконатись у тому, що право доступу до суду не обмежується таким чином чи такою мірою, що сама суть права буде зведена нанівець. Крім того, подібне обмеження не буде відповідати ст. 6 § 1, якщо воно не переслідує легітимної мети та не існує розумної пропорційності між використаними засобами та поставленою метою (див. Prince Hans-Adam II of Liechtenstein v. Germany). За змістом ст. 55, 64, 124 Конституції України право на судовий захист гарантується та забезпечується. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі ст. 64 Конституції України не може бути обмежений. Цей принцип знайшов своє відображення і в рішенні Конституційного суду № 9-зп від 25.12.1997 року. Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов`язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ст. 16 ЦК України, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до положень ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно частини 1 статті 95 Цивільного процесуального кодексу України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно статті 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. 15.02.2008 р. між відповідачем АКБ "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство "Альфа-Банк", і громадянином [PERSON] було укладено договір кредиту № 334/08/8-К. За умовами цього договору [PERSON] отримав кредит у сумі 178.138,75 грн. на строк до 14.02.2028 р. під 14 % річних. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищезазначеним договором кредиту 15.02.2008 р. між [PERSON] і банком було укладено договір поруки № 334/08/8-П, за умовами якого [PERSON] зобов`язалася перед банком відповідати за виконання [PERSON] його зобов`язань за договором кредиту від 15.02.2008 р. № 334/08/8-К. Згідно з пунктом 5.2 цього договору сторони домовилися про те, спір (без конкретного визначення такого спору) розглядається одноособово третейським суддею Мороз О.А. Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків, що знаходиться за адресою: 02002, м. Київ, вул. М. Раскової, 15. У випадку неможливості розгляду спору вказаним третейським суддею спір розглядається третейським суддею Ярошовцем В.М. або [PERSON] у порядку черговості, вказаному у даному пункті. У разі, якщо спір не може бути розглянутий визначеними у даному пункті суддями, суддя призначається Головою постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків у відповідності до чинного Регламенту постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків. Суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. Доводи позивачки щодо невідповідності третейської угоди нормам Закону України "Про захист прав споживачів" суд вважає неприйнятними, оскільки позивачка не є споживачем банківських послуг, виступаючи в якості поручителя, а не отримувача позики. Такий висновок кореспондується з правовою позицією Верховного Суду, висловленою в Постанові від 15.11.2017 р. у справі № 752/9072/16-ц. Відтак суд не вбачає підстав для застосування до спірних правовідносин норм спеціального закону, яким є Закон України "Про захист прав споживачів". Проте інші доводи, на які спирається позивачка, на думку суду, заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про третейські суди" до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам Закону. Відповідно до ст. 12 ЗУ "Про третейські суди" третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно, діючого третейського суду , а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. За будь-яких обставин у разі суперечності третейської угоди регламенту третейського суду застосовується положення регламенту. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв`язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною. Аналізуючи і співставляючи зазначені норми, суд виходить з наступного. Третейське судочинство (арбітрування) в Україні має обмежену підвідомчість. Перелік непідвідомчих спорів із моменту прийняття Закону України «Про третейські суди» кілька разів доповнювався, така тенденція на розширення кількості неарбітрабельних спорів досі спостерігається. Так, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо діяльності третейських судів та виконання рішень третейських судів» від 05.03.2009 р. № 1076-VI перелік підвідомчих спорів було значно звужено, однією з причин чого ініціатори законопроекту прямо вказали численні зловживання як сторін третейського розгляду, так і третейських суддів. Наступним етапом скорочення переліку підвідомчості спорів стало прийняття Закону України «Про внесення зміни до статті 6 Закону України «Про третейські суди» щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» від 03.02.2011 р. №o 2983-VI, яким було виключено справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Виключення цієї категорії спорів аргументувалося необхідністю забезпечення права споживача на захист своїх прав у суді загальної юрисдикції, оскільки в більшості випадків третейське застереження нав`язується споживачеві в типових договорах без можливості відмови чи редагування змісту, що виключає звернення до державного суду, зумовлює додаткові витрати на третейський збір, тоді як від сплати судового збору споживачі звільнені. З цієї точки зору видається не остаточно логічним виключення, які зроблено вищезгаданою Постановою ВС від 15.11.17 для поручителів - у переважній більшості випадків таких саме фізичних осіб, як і отримувачі кредитів. Питання арбітрабельності споживчих спорів тісно пов`язано з визначенням категорії слабкої сторони у правовідносинах, а відтак і особливостей її захисту. За відсутності законодавчого закріплення чи визначення «слабкої сторони» цей термін, між тим, вживається в судовій практиці. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11.07.2013 р. № 7-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» вказує, що «умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». У цьому самому значенні поняття використовується й в Узагальненні Верховного Суду України судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів (20092012 рр.) від 01.02.2013 р. Регламент Ради ЄС № 44/2001 про юрисдикцію та визнання і виконання судових рішень у цивільних та комерційних справах від 16.01.2001 р. до слабких сторін (weaker party) зараховує застрахованих осіб, споживачів і найманих працівників, передбачаючи для них право обрання більш сприятливих правил визначення юрисдикції судів. Відповідно до Директиви 93/13/ЕЕС про несправедливі умови у споживчих договорах від 05.04.1993 р., якою гарантуються мінімальні стандарти захисту прав споживачів, визнається несправедливою умова договору, яка не обговорювалася індивідуально, якщо в порушення вимоги добросовісності така умова викликає значну невідповідність в правах і обов`язках сторін на шкоду споживачу (аналогічна за змістом норма міститься й у ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). Додаток до Директиви містить перелік умов, які визнаються несправедливими, серед яких зазначено й умову, яка має намір виключити чи завадити праву споживача звернутися до суду чи застосувати будь-який інший засіб юридичного захисту, особливо вимоги щодо передання спору виключно до арбітражу, не передбаченого правовими нормами (п. «q»). Відповідно до додатку ХХХІХ до глави 20 «Захист прав споживачів» розділу V «Економічне і галузеве співробітництво» Угоди про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони (ратифікована Верховною Радою України із заявою Законом від 16.09.2014 р. № 1678-VII), положення Директиви 93/13/ЕЕС мають бути впроваджені протягом 3 років із дати набрання чинності цією Угодою про асоціацію. Тобто, згідно з усталеною практикою правозастосування ЄС визначення слабкої сторони базується на наявності в однієї зі сторін заздалегідь менш вигідного економічного становища, що без законодавчого "вирівнювання" та підтримки призводить до дисбалансу прав, обов`язків і можливостей сторін. Верховним Судом України надіслано для використання у практичній діяльності судів узагальнення практики застосування судами ЗУ "Про третейські суди" № 9-71 від 27.04.2009 р., де в п.5 зазначено, що якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід`ємна частина третейської угоди. Судам необхідно звернути увагу, що така норма передбачає обізнаність сторін третейської угоди з умовами регламенту та їх згоду з цими умовами, що також має бути підтверджене належними доказами. Третейська угода обов`язково повинна містити вказівку на вичерпне коло питань, які передаються на третейський розгляд. Види і форма третейської угоди визначена вищезазначеною статтею 12 ЗУ "Про третейські суди", відповідно до якої належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов`язковою умовою правомірності третейського розгляду спору. Як вбачається з пункту 5.2 договору поруки, укладеного між сторонами, викладена в ньому третейська угода не відповідає вимогам статті 12 Закону України "Про третейські суди", оскільки [PERSON] не була обізнана з умовами регламенту, третейське застереження в договорі не містить вичерпне коло питань, які передаються на третейський розгляд. Разом з тим, пунктом 6.2 цього договору визначено, що всі і будь-які додатки до договору повинні бути підписані сторонами. Відповідач не надав жодного доказу не тільки ознайомлення позивачки з Регламентом третейського суду, але навіть існування такого намагання з його сторони. За таких обставин відповідно до ч.7 ст.12 ЗУ "Про третейські суди" пункт 5.2 договору поруки є недійсним. Оскільки третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, вона має відповідати також встановленим цивільним законодавством вимогам, а саме ст. 203 ЦК України, і наслідки недодержання яких передбачені статтями 215, 216 ЦК України. Аналогічна позиція - щодо обов`язковості ознайомлення сторони договору з усіма невід`ємними частинами такого договору відображена у сталій судовій практиці з розгляду справ у спорах, що виникають під час виконання договорів про надання банківських послуг у формі договору приєднання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 р. у справі № 14-131цс19). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини :у справі "Deweer v. Belgium" від 27 лютого 1980 року, звернення фізичних та/або юридичних осіб до третейського суду є правомірним, якщо відмова від послуг державного суду, відбулася за вільним волевиявленням сторін спору. Судовим розглядом встановлено, що волевиявлення позивачки відбулося, коли спору ще не існувало, тобто позивачка об`єктивно не могла оцінити характер, тривалість і значення такого спору, а тому в даному випадку відсутнє вільне волевиявлення сторони щодо розгляду справи третейським судом. Крім того, у 2017-2019 рр. на розгляді в судах 1-ої і апеляційної інстанції перебувала цивільна справа № 336/5523/17, яка була ініційована саме ПАТ "Укрсоцбанк". В межах цієї справи розглядалися як первісний позов ПАТ "Укрсоцбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, так і зустрічний позов [PERSON] до ПАТ "Укрсоцбанк" про визнання поруки припиненою. Як вбачається з текстів рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 24.10.2018 р. і постанови Запорізького апеляційного суду від 05.06.2019 р., відповідач на протязі двох років поспіль не тільки свідомо порушував запропоновані ним самим умови підвідомчості спору, але і не висловив заперечень проти розгляду зустрічного позову поручителя шляхом заявлення клопотання про закриття провадження у справі в цій частині у зв`язку з непідвідомчістю спору суду загальної юрисдикції. Що стосується доводів відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності, то вони є безпідставними, оскільки дія договору поруки не припинялася. Вирішуючи питання про відшкодування позивачці судових витрат, суд враховує сплату [PERSON] 704,80 грн. судового збору за подання позову і 384,20 грн. судового зору за подання апеляційної скарги, що разом складає 1.089 грн. Представником позивачки під час слухання справи було повідомлено про надання доказів на підтвердження витрат позивачки на правову допомогу після постановлення рішення по суті позовних вимог, у зв`язку з чим вирішення цього питання можливе в порядку ст. 270 ЦПК України шляхом постановлення додаткового рішення, у разі надання відповідних доказів. На підставі викладеного,

Outcome: approved