Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

Позивач у жовтні 2014 року звернувся до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення боргу, індексу інфляції, штрафних санкцій та моральної шкоди, посилаючись на те, що у відповідності до договору оренди та акту приймання-передачі приміщення від 01 квітня 2011 року, ФОП [PERSON] прийняв в оренду нежитлове приміщення, яке належить [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (групи приміщень №74), загальною площею 36,5 кв.м , і використовував його у своїй діяльності під офіс з продажу непродовольчих груп товарів. Сплата за цілий місяць оренди за все приміщення складає 7200,00 грн., також орендар компенсує орендодавцю плату за спожиті комунальні послуги, і ці кошти не входять до орендної плати. Договір та акт зі сторони орендодавця підписував [PERSON] на підставі довіреності. Також між позивачем та відповідачем було складено акт від 01 квітня 2011 року, де вказано, в якому стані передається приміщення, передаються ключі та вказано дані електролічильника. За весь період оренди відповідач постійно вказував, що у нього фінансові проблеми, говорив, що погасить борг по договору оренди, комунальні послуги, за електроенергією, але так цього і не зробив, в зв'язку з чим відповідачу виносились попередження, на які він не реагував. 31 грудня 2011 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої у випадку заборгованості по виплаті орендної плати орендар сплачує орендодавцю за кожен прострочений день тариф у розмірі 50% від недоотриманої суми, поділеної на кількість днів у місяці. 31 травня 2013 року з відповідачем було розірвано договір оренди відповідно до акту приймання-передачі приміщення від 31 травня 2013 року, згідно якого приміщення передано [PERSON] 13 грудня 2013 року відповідачу було направлено претензію щодо сплати боргу за оренду приміщення, за комунальні послуги та за оплату спожитої електроенергії. Також направлено акт звірки взаєморозрахунків від 11 грудня 2013 року. 27 січня 2014 року ФОП [PERSON] з позивачем уклали договір відступлення права вимоги, яким відступила права вимоги до ФОП [PERSON] з приводу боргів по оренді за приміщення. За період з 01 липня 2011 року по 31 травня 2013 року ФОП [PERSON] заборгував сплату за оренду приміщення в сумі 165600,00 грн. В ході судового розгляду в судовому засіданні представник позивача [PERSON] неодноразового уточнював позовні вимоги, в поданій заяві в редакції від 02 березня 2015 року про уточнення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача ФОП [PERSON] на його користь борг по договору оренди 163 200,00 грн., борг по оплаті за комунальні послуги в сумі 14 283,11 грн., борг по оплаті за спожиту електроенергію в сумі 2 202,25 грн., 3 (три) відсотки річних в сумі 18 486,00 грн., індекс інфляції в сумі 2 043,13 грн., пеня по договору оренди в сумі 1 545,77 грн., штраф відповідно до додаткової угоди 1 до договору оренди в сумі 1 713 600,00 грн., за юридичні послуги 2 000,00 грн., всього 1 917 360,26 грн. та стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн. В ході судового розгляду по даній справі ухвалою суду від 04.02.2015 року залучено в якості третьої особи [PERSON]. В свою чергу відповідач ФОП [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про визнання недійсною додаткової угоди до договору оренди приміщення, посилаючись на те, що текст додаткової угоди містить положення, що перебувають поза межами правового поля та цілковито суперечать нормам законодавства, а саме: не дотримані принципи справедливості, добросовісності , пропорційності і розумності , прописані несправедливі умови договору , невірно обраний вид штрафних санкцій, їх розмір та порядок обчислення, а тому вони мають бути визнані недійсними. Зазначив, що сплачував орендну плату у встановленому договорі порядку та строки. Проте, складне фінансове становище та неприбутковість господарської діяльності призвели до виникнення несвоєчасного виконання грошових зобов'язань за договором, але ж, незважаючи на фінансову скруту, [PERSON] продовжував сплачувати орендну плату, хоча із запізненням. 22 березня 201 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений попередній договір оренди, в момент підписання якого [PERSON] на користь орендодавця було сплачено 2400,00 грн., які надалі, при підписанні договору оренди, складали частину орендної плати. Замість розірвання договору оренди [PERSON] спонукав [PERSON] до підписання додаткової угоди, відповідно до якої на [PERSON] покладено обов'язок сплатити штраф, пеню за порушення умов зобов'язання за договором оренди. На підставі викладеного визнати недійсною додаткову угоду № 1 від 31 грудня 2011 року до Договору оренди приміщення від 01 квітня 2011 року. В судове засідання позивач та його представник не прибули , представник позивача надав суду заяву , в якій просить розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги позивача підтримує з викладених в заяві підстав, у задоволенні зустрічного позову просить відмовити через необґрунтованість. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала частково, а саме в частині відшкодування плати за договором оренди приміщення та комунальних платежів, в іншій частині позову просила відмовити. Крім того, просила застосувати строк позовної давності до вимог про стягнення пені та штрафу. Позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] підтримала з викладених в заяві підстав та просить їх задовольнити. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з»явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини її неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01 квітня 2011 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір оренди приміщення, яке передається в оренду за договором, знаходиться за адресою: [ADDRESS], нежитлове приміщення (літ. А) з №1 по № 3 (групи приміщень № 74), загальною площею 36,5 кв. м і належить орендодавцеві ([PERSON].) на підставі договору дарування від 13 січня 2010 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], та зареєстровано в реєстрі під номером 53. Відповідно до договору оренди, приміщення надається орендареві ([PERSON].) для використання його у діяльності орендаря - офіс з продажу непродовольчих груп товару та укладений на строк з 01 квітня 2011 року по 31 грудня 2011 року. У разі якщо не пізніше 1місяця до закінчення дії Договору жодна із сторін не повідомить про припинення його дії іншу сторону, він вважається продовженим на тих самих умовах на строк встановлений при укладенні договору. Відповідно до п. 2.1-2.3 договору оренди приміщення, приміщення передається орендодавцем і приймається в оренду Орендарем на умовах сплати останнім орендодавцю плати за користування приміщенням шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок, зазначений орендодавцем. Орендна плата підлягає сплаті до 10 числа поточного місяця, із розрахунку 197,26 грн. за 1 кв. м., всього 7200,00 грн. за цілий місяць оренди. Компенсація Орендарем Орендодавцю плати за спожиті комунальні послуги здійснюється пропорційно орендованої площі за фактично отримані послуги (тобто з дати підписання акту здачі-приймання орендованого приміщення) на підставі розрахунків орендодавця у термін 10 днів з моменту отримання цих рахунків орендарем та не входить до орендної плати. На дату укладання договору орендодавець зобов'язаний здійснити звірку заборгованості з відповідними комунальними службами та надати орендарю акт звірки, який є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 5.3. договору оренди приміщення, оплата оренди та комунальних послуг орендарем здійснюється по день фактичного звільнення приміщення. Відповідно до п. 6.3. договору оренди приміщення, у випадку заборгованості по виплаті орендної плати орендар сплачує орендодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу. Згідно акту приймання-передачі від 01 квітня 2011 року, [PERSON] (орендодавець) передає, а ФОП [PERSON] (орендар) приймає нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], нежитлове приміщення (літ.А) з № 1 по № 3 (групи приміщень № 74), загальною площею 36,5 кв. м а також ключі від зазначеного приміщення у кількості 4 штук. 25 вересня 2013 року [PERSON] видала довіреність [PERSON] для представництва її інтересів, яка посвідчена приватним нотаріусом Золочівського районного нотаріального округу Куліцькою Н.С. та зареєстровано в реєстрі за № 1236. Відповідно до прибуткових касових ордерів № 11 від 05 квітня 2015 року, № 12 від 05 травня 2015 року, № 13 від 06 червня 2011 року, [PERSON] сплатив за оренду нежитлового приміщення, згідно договору від 01 квітня 2011 року за квітень 2011 року 7200,00 грн., за травень 7200,00 грн. та за червень 7200,00 грн.(а.с.16-18). 14 грудня 2011 року, [PERSON] за дорученням [PERSON] надіслав ФОП [PERSON] листа-попередження в якому нагадує про те, що в зв'язку з частими запізненням платежів по орендній платі та затримання останнього більше ніж 30 днів, згідно п. 8.3. Договору оренди приміщення, [PERSON] в односторонньому порядку розриває з [PERSON] договір та просить звільнити приміщення протягом 3 днів з моменту отримання даного листа, а також нагадує про те, що оплата оренди буде нараховуватись до моменту підписання акту прийому-передачі приміщення.(а.с.21). 31 грудня 2011 року між ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди приміщення від 01 квітня 2011 року, відповідно до якого у випадку заборгованості по виплаті орендної плати орендар ([PERSON].) сплачує орендодавцю ([PERSON].) за кожен прострочений день штраф у розмірі 50 % від недоотриманої суми, поділеної на кількість днів у місяці (а.с.22). Згідно акту прийому-передачі приміщення від 31 травня 2013 року, орендодавець ФОП [PERSON], яка діє через представника по довіреності [PERSON], передав, а орендатор ФОП [PERSON] прийняв нежитлове приміщення (букв. А) з № 1 по № 3 (групи приміщень № 74), загальною площею 36,5 кв. м, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] та ключі від приміщення від вхідних дверей в кількості 4 ключа - 2 комплекти.(а.с.23). 19 серпня 2014 року [PERSON] надіслав ФОП [PERSON] вимогу про сплату боргу, в якій просить перерахувати на його користь, на рахунок який вказаний в договорі, на протязі трьох днів, з дати отримання вказаної претензії суму боргу в розмірі 182 085,36 грн., яка складається із заборгованості сплати за оренду приміщення в сумі 165600,00 грн., за сплату комунальних послуг 14283,11 грн., за спожиту електроенергію - 2202, 25 грн.(.а.с.33). Відповідно до поштового конверту, ФОП [PERSON] не отримав даної вимоги, конверт було повернуто [PERSON] у зв'язку із закінченням терміну зберігання. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Зважаючи на те, що відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за договором оренди приміщення, внаслідок чого перед позивачем виникла заборгованість, та з урахуванням визнання позивачем суми заборгованості за оренду приміщення в сумі 163200 грн., за сплату комунальних послуг 14283,11 грн., за спожиту електроенергію - 2202, 25 грн. то дана заборгованість підлягає примусовому стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" - індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики. Згідно рекомендації Верхового Суду України за № 62-97 р. від 03.04.1997 року відносно порядку застосування індексів інфляції про розгляді судових справ з урахуванням індексу інфляції станом на грудень 2014 року складає 2043, 13 грн. ((163200 гривень х 104,6 (індекс інфляції за липень-грудень 2011року) х 99,8 (індекс інфляції за 2012 рік) х 100,5 (індекс інфляції за 2013 рік) х 124,9 (індекс інфляції за 2014 року), таким чином сума інфляції за період прострочення складає 2043,13 грн. Крім того, відповідач повинен сплатити позивачу 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, що складає 18486 грн. із наступного розрахунку: час прострочення виконання грошового зобов'язання - за період з 01 липня 2011 року по 21 травня 2015 року (день розгляду справи) - тобто 163200 грн. : 365 дн.. : 100 х 3 х 1378 дн. = 18486 грн. За таких обставин, стягненню підлягають сума індексу інфляції, яку просить стягнути позивач у позові, згідно поданого розрахунку у розмірі 2043, 13 грн. та три відсотки річних у розмірі 18486 грн. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. З матеріалів справи вбачається, що відповідач подав заяву про застосування строків давності. Заявлена до стягнення пеня у розмірі 1545, 77 грн. нарахована за період з липня 2011 року по листопад 2011 року відповідно до п.6 Договору оренди з наростаючим підсумком платежів та розрахунок штрафу у зв'язку з простроченням сплати за оренду відповідно до умов договору та додаткової угоди в розмірі 1713600 грн. за період з січня 2012 року по травень 2013 року з наростаючим підсумком платежів. Позивач звернувся з позовом, який включає вимоги про стягнення штрафу та пені - 20.10.2014р. (відмітка поштового відділення на конверті поштового відправлення до суду), тобто зі значним пропуском строку позовної давності для нарахування штрафу та пені. Таким чином, строк позовної давності для нарахування штрафу та пені сплинув 31 травня 2014 року. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлена вимога про стягнення з відповідача штрафу та пені не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Статею 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"передбачено, що компенсація витрат на правову допомогу у відповідних розмірах здійснюється за час участі особи, яка надає правову допомогу в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (у випадках, передбачених ЦПК України), під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.. Із матеріалів справи вбачається що 12.12.2013 року між [PERSON] та ПП «Власт» , в особі директора [PERSON] був укладений договір про надання юридичних послуг (правової допомоги), предметом якого є надання адвокатом юридичної допомоги ФОП [PERSON] з приводу стягнення боргу з ФОП [PERSON] (а.с.68). Згідно угоди №1 від 16.10.2014 року про заміну сторони у договорі про надання юридичних послуг від 12.12.2013 року замінено первісного замовника - [PERSON] на «нового замовника» - [PERSON] (а.с.71). Всупереч зазначеним вимогам позивачем не надано розрахунок вартості наданої правової допомоги в калькуляції. Відсутність будь-яких документів, які б підтверджували надання позивачу будь-яких видів правової допомоги за цим договором є підставою для відмови в задоволенні вказаних вимог. Що стосується заявленої позовної вимоги про стягнення з відповідача моральної шкоди в сумі 10 000 грн., суд зазначає про наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; · у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів; · у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; · у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдана моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування архівуються вимоги розумності і справедливості. Однак всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України, позивач [PERSON], не надав будь-яких належних доказів, щодо завдання йому моральної шкоди діями відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню. Щодо заявленого зустрічного позову ФОП [PERSON] суд зазначає про наступне. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач ФОП [PERSON] як на підставу для визнання додаткової угоди до Договору оренди приміщення недійсною посилався на те, що під час укладання договору було порушено його права як споживача, тому спірний договір значно погіршує його становище, не відповідає вимогам Закону України "Про захист прав споживачів", а його подальше виконання буде порушенням принципу справедливості, добросовісності та розумності. Крім того, зазначив, що [PERSON] його спонукав до підписання додаткової угоди , замість розірвання договору, тим самим навмисно створив суму заборгованості. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин,щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Проте, всупереч вищезазначеним вимогам закону [PERSON] не надав належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність умислу в діях [PERSON], істотність значення обставин, щодо яких його введено в оману та сам факт обману в розумінні ст.230 ЦК України. Крім того, [PERSON] через свого представника в судовому засіданні не заперечував, що добровільно погодився на укладення додаткової угоди до договору та вважав її для себе вигідною, до суду з вищезазначеним позовом звернувся лише у січні 2015 року. Отже, укладаючи дану угоду сторони з'ясували умови договору, передбачили права та обов'язки сторін. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається з матеріалів справи при укладенні додаткової угоди №1 до Договору оренди приміщення [PERSON] був належним чином ознайомлений з усіма умовами та за власним волевиявленням прийняв пропозицію і як наслідок підписав вказану додаткову угоду та не існувало ніяких інших умов, які б примусили його прийняти ці умови на вкрай не вигідних для себе умовах. Таким чином, вимоги позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визнання недійсною додаткову угоду № 1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Згідно частиною 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3654 грн. 00 коп. сплаченого ним при подачі позовної заяви судового збору.

Outcome: partial