Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до ВАТ "Воловецький лісокомбінат" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що перебував із відповідачем в трудових відносинах, які припинились 16.10.2008 року в зв'язку з звільненням його на підставі п.1 ч.1 статті 36 КЗпП України. Відповідач після звільнення повного розрахунку з ним не провів, що стало підставою для звернення позивача до суду. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.10.2010 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в частині стягнення 6712,09 грн компенсації за невикористані відпустки, в решті позову- відмовлено. З вини відповідача повний розрахунок з позивачем було проведено тільки 28.02.2014 року. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 95291, 64 грн., в тому числі: 73048, 46 грн. - середній заробіток за час затримки проведення повного розрахунку при звільненні за період з 01.05.2010 року по 28.02.2014 року, 2242, 18 гпн компенсації за порушення строків виплати заробітної плати та 20000 грн. - моральної шкоди. Позивач в судове засідання не з"явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує. Представник відповідача на розгяд справи не з"явився, про причини неявки не повідомив. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що позивач перебував з відповідачем у трудових відносинах, які було припинено 16.10.2008 року на підставі ст. 36 п.1 ч.1 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 29.10.2010 року позовні вимоги [PERSON] було задоволено в частині стягнення 6712, 09 грн компенсації за невикористані відпустки, в решті позову- відмовлено (а.с.7-8). Постановою державного виконавця відділу ДВС Воловецького РУЮ про закінчення виконавчого провадження від 28.02.2014 року підтверджено, що саме цього дня суму боргу 6712,09 гривень за виконавчим листом, виданим Воловецьким районним судом №2-130/10 від 29.02.2012 року [PERSON] виплачено (а.с.26). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний при звільненні працівника провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Суд визнав, що з боку відповідача мало місце порушення вимог ч. 1 ст. 47 та ст. 116 КЗпП України, яке тривало до 28.02.2014 року. Згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином законом прямо встановлено відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні працівника та межі (строки) її застосування. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в частині 5 пункту 25 постанови від 24.12.1999р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. При вирішенні позову суд керується роз'ясненнями, що містяться в пункті 20 вищезазначеної постанови, а тому на підставі ст. 117 КЗпП вважає, що підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З досліджених письмових доказів суд дійшов висновку про доведеність підстав для відповідальності відповідача за затримку повного розрахунку при звільненні за період з 01.05.2010 року по 28.02.2014 року та стягнення з нього на користь позивача суми середнього заробітку за вказаний період в розмірі 73048, 46 гривень згідно розрахунку заборгованості та інформацію про середню заробітну плату позивача, встановлену рішенням Апеляційного суду від 29.10.2010 року (а.с. 7-8). У відповідності до ст. 2 ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки виплати доходів, нарахованих громадянам, на один і більше календарних місяців. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру. Компенсація за невикористані щорічні відпустки підлягає виплаті працівнику в день звільнення. Дана виплата фактично за своєю сутністю є заробітною платою працівника, яка повинна бути виплачена за час відпустки, а тому - суд приходить до висновку, що заробітна плата за час відпустки та компенсація за невикористану щорічну відпустку не мають разового характеру і являються грошовим доходом в розумінні даного Закону. Таким чином, суд вважає доведеними та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача на свою користь 2243, 18 грн компенсації за порушення строків виплати заробітної плати згідно розрахунку за період з листопада 2008 року по січень 2014 року (а.с.11-12) Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20000 гривень, суд вважає дані позовні вимоги необгрунтованими, не підтвердженими належними доказами, а тому в їх задоволенні слід відмовити. Приймаючи до уваги, що позивач при пред'явленні позову, був звільнений від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір", на виконання вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в користь держави судовий збір в розмірі 753 грн. 00 коп.

Outcome: partial