Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] , через свого представника адвоката Гузєва І.Г., звернулася до Дзержинського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказувала, що вона протягом періоду з 1975 р. по 1999 р. працювала у відповідача на різних посадах, та загальний стаж роботи на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів складає 23 роки 07 місяців, що підтверджується Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 30.07.1999 р. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, з вини відповідача, позивачем отримано хронічне професійне захворювання: хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом. Причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах праці шкідливих факторів. 10.08.1999 року позивачу було вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 50%, та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується довідкою МСЕК №159032. Надалі, при повторних переоглядах, у 2000-2003 роках позивачці остаточно було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40%, та встановлена третя група інвалідності, згідно довідки МСЕК від 05.08.2003 року № 024828. У зв`язку\~з отриманим\~професійним захворюванням\~було порушено\~та порушуються\~нормальні життєві\~зв`язки\~позивача,\~вона позбавлена\~можливості реалізовувати\~свої звички\~та бажання.\~Постійно виникають\~складнощі у\~зв`язку\~загальною слабкістю,\~втомою,\~болями.\~Позивач не\~може вести\~повноцінний образ\~життя,\~відчуває фізичні\~страждання,\~фізичну біль,\~обумовлену важкістю\~самопочуття та\~особливостями лікування,\~психологічний дискомфорт,\~порушення душевної\~рівноваги,\~вираженої у\~почуттях розпачу,\~тривоги,\~дратівливості,\~у почуттях\~страху,\~поганому сні\~на фоні\~сильних больових\~відчуттів.\~Все це\~постійно і\~негативно позначалося\~і позначається\~сьогодні на\~душевному та\~фізичному стані.\~У зв`язку\~з викладеним\~позивач просила\~суд стягнути\~з відповідача-1\~моральну шкоду\~у розмірі\~208650\~грн.,\~та з\~відповідача-2\~ 208650\~грн. Ухвалою судді від 29.11.2019 року справу передано за підсудністю до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Ухвалою судді від 13.01.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 04 лютого 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача ПрАТ «ПІВНГЗК» на позовну заяву, у якому останній просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що робота на гірничодобувному підприємстві обумовлена наявністю шкідливих виробничих факторів, та усунути дані фактори неможливо з об`єктивних причин. При цьому тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці залежить виключно від нього самого і не залежить від роботодавця. Крім того, за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надавав позивачу встановлені чинним законодавством і колективним договором пільги і компенсації, оплату праці у підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв`язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров`я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Також зазначив, що розмір моральної шкоди є необґрунтованим та завищеним, посилаючись при цьому на судову практику у такій категорії спорів. 18 лютого 2020 року до суду надійшов відзив від представника відповідача Криворізького відділення Фонду соціального страхування України, в якому він просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог до Фонду. В обґрунтування відзиву зазначив, що підстави для покладення на відповідача-2 обов`язку відшкодувати моральну шкоду позивачу відсутні, оскільки відповідач-2 є неналежним відповідачем, так як первинний МСЕК у позивача від 30.07.1999 року, тобто до дати створення Фонду у 2001 році, а тому позивач не перебував у правовідносинах з відповідачем-2. Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач працювала в період часу: з 12.10.1975 р. по червень 1999 р. на підприємстві відповідача на різних посадах, зокрема, фільтрувальником, машиністом ексгаустера, сепараторником, та загальний стаж роботи в умовах впливу шкідливих факторів становить 23 роки та 7 місяців, що підтверджується наданими позивачем матеріалами позовної заяви та не оспорюється сторонами. Первинним оглядом МСЕК 10.08.1999 року у позивача виявлено професійне захворювання - хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, визначено 50% втрати працездатності та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 12-13). При послідуючих переоглядах остаточно 05.08.2003 року залишено 40% - безстроково та залишено 3-тю групу інвалідності (а.с. 9). Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції від 03.10.1997 р. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Вищезазначені вимоги чинного на той час законодавства у поєднанні зі статтями 3 і 8\~Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Пунктом 5\~ПостановиПленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до Акта розслідування професійного захворювання від 30.07.1999 року причинами виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах праці шкідливих факторів фізична перенапруга, вібрація, нахили тулуба, несприятливий клімат, протягом 23 років 7 місяців, таким чином встановлена вина роботодавця у неналежних умовах праці. Із досліджених судом виписок з історії хвороби та санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, [PERSON] має професійне захворювання: - хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом, у зв`язку з чим має підтверджені скарги на біль в попереково-крижовому відділі хребта з віддачею в ліву ногу, оніміння пальців стопи. Суд відхиляє заперечення відповідача-1 в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов`язку нести відповідальність за шкідливі умови праці у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Судом також встановлено, що в зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 50% починаючи з 10.08.1999 року. Отже, враховуючи те, що позивач працювала на підприємстві відповідача впродовж 23 років 07 місяців у шкідливих умовах виробничого середовища, їй вперше було встановлено 50 % втрати працездатності та третю групу інвалідності, а також характер професійного захворювання, пов`язаного із спричиненням їй фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Однак, позивач при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 208650 грн помилково керувалася розміром мінімальної заробітної плати на 2019 рік, тоді як такий розмір має визначатися відповідно до Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджених Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції від 03.10.1997 р., виходячи із розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, який було встановлено згідно Указу Президента України від 25.08.1996 року №762/96. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз`яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв`язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача-1 - 2550 грн. Водночас, суд погоджується з доводами представника відповідача-2 та вбачає підстави для відмови у задоволенні позовних вимог, пов`язаних зі стягненням моральної шкоди з Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області. Так, з 01.01.2015 р. набрав чинності Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 36 Закону: страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності; 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім`ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу; встановлено, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу\~України та Кодексу законів про працю України. Таким чином, вбачається, що оскільки відшкодування моральної шкоди потерпілому на виробництві незалежно від часу настання страхового випадку не є страховою виплатою, а тому відсутні підстави для покладення на відповідача-2 обов`язку здійснювати таку виплату. Згідно ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В той же час відповідно до ч.1 ст.5 «Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» загальнообов`язкове державне страхування громадян України здійснюється, зокрема, за принципом законодавчого визначення умов і порядку здійснення загальнообов`язкового державного соціального страхування. Згідно ч. 8 ст.\~36\~Закону України\~«Про загальнообов`язкове\~державне соціальне\~страхування» - відшкодування моральної шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу\~України та Кодексу законів про працю України. Крім того, згідно Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що набрав законної сили від 01.01.2015 року, відшкодування моральної шкоди не відносить до страхових виплат в розумінні ч. 7, 8 ст. 36. Тому відсутні підстави для покладення на відділення виконавчої дирекції фонду обов`язку здійснювати таку виплату. Таким чином, в частині позовних вимог до відповідача-2, суд приходить до висновку про їх безпідставність, тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст.141\~ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial