Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

У червні 2015 року Публічне акціонерне товариство „Страхова компанія „Брокбізнес" звернулась з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, посилаючись на те, що 04 грудня 2014 року товариство здійснило виплату страхового відшкодування страхувальнику [PERSON] у розмірі 87 тисяч 861,30 грн. за договором добровільного страхування наземного транспорту № 006-00464040/07НТ від 11 липня 2014 року і що згідно з правилами ч.1 ст.993 ЦК України та ст.27 Закону „Про страхування" до позивача, як до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат, перейшло право вимоги до особи відповідальної за заподіяний збиток, тобто до [PERSON]. Тому враховуючи, що ліміт відповідальності ПАТ „ХДІ страхування" з урахуванням франшизи, яка не відшкодовується, становить 49 тисяч грн., позивач просив суд стягнути з відповідача в його користь 38 тисяч 861,30 грн., як різницю між 87 861,30 грн. і 49 000 грн. та судові витрати у справі. Рішенням Козелецького районного суду від 14 серпня 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ СК „Брокбізнес" до [PERSON] про відшкодування шкоди було відмовлено. У апеляційній скарзі ПАТ СК „Брокбізнес" ставить питання про скасування рішення суду та про постановлення нового рішення про задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що суд при постановленні рішення, не врахував вимог ст.213 ЦПК України; що безпідставно поклав в основу рішення фактичні дані про виплату страхового відшкодування до отримання звіту з визначенням матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП власнику автомобіля і вважав це однією з підстав для відмови у задоволенні позовних вимог Апелянт вказує, що він не може погодитись з висновком про безпідставність виплати страхового відшкодування потерпілій [PERSON], т.я. учасником ДТП був автомобіль застрахованої особи, але під керуванням іншої особи, яка не є учасником договору добровільного страхування наземного транспорту від 11 липня 2014 року та що даний висновок суду спростовується, на думку апелянта, заявою [PERSON] про страхування наземного транспортного засобу від 11.07.2014 року. Апелянт вказав, що суд необгрунтовано стягнув з позивача судові витрати у справі на користь відповідача в розмірі 4 тисяч грн., оскільки у справі відсутнє належне документальне підтвердження щодо саме таких витрат [PERSON]. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши оскаржуване рішення в частині вимог про відшкодування шкоди, місцевий суд виходив з того, що 11 липня 2014 року між ПАТ СК „Брокбізнес" і [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту, де застрахованим транспортним засобом є автомобіль Mitsibishi Pajero Sport, д.н.з. [NUMBER], що згідно з п.п. 6 і 7 договору водієм його є [PERSON] і інших водіїв за умовами даного договору страхування не допущено до керування вказаним застрахованим транспортним засобом. Що 21 листопада 2014 року в м.Києві сталась дорожно-транспортна пригода за участю автомобіля Mitsibishi Pajero Sport, д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля Nissan, д.н.з.[NUMBER], під керуванням [PERSON] і винним у даній ДТП було визнано [PERSON] згідно з постановою Святошинського районного суду м.Києва від 15 грудня 2014 року, яка набула чинності. Тому суд, врахувавши наведені обставини, та те, що згідно з розділом 11 „Виключення із страхових випадків та обмеження страхування" Договору добровільного страхування наземного транспорту від 11.07.2014 року між позивачем і [PERSON] до страхових випадків не відноситься та виплата страхового відшкодування не здійснюється при пошкодженні ТЗ внаслідок управління (керування) застрахованим транспортним засобом особою, яка не зазначена в п.6 Договору та /або не відповідає вимогам, встановленим п.7 Договору, прийшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування шкоди на підставі ч.1 ст.993 ЦК України і ст.27 Закону „Про страхування". Такий висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав правильну оцінку і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини. Проте в частині вирішення питання про судові витрати, місцевий суд не врахував в повній мірі вимог Закону „Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" і прийшов до хибного висновку. Відповідно до положень ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, згідно з ст.1 Закону розмір компенсації не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що адвокат Кошовий С.І. за його власним розрахунком витратив по даній справі: на попереднє опрацювання матеріалів - 1 годину; на опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини - 1 годину; на формування правової позиції і консультування щодо отримання додаткових матеріалів, доказів та їх отримання - 1 годину; на підготовку заперечень по справі - 5 годин і на участь у судових засіданнях - 2 години. Апеляційний суд, враховуючи положення закону про понесені судові витрати та надані докази на їх підтвердження, приходить до висновку, що документально підтвердженими є докази про участь адвоката Кошового С.І. в судових засіданнях місцевого суду (а.с.58, 63 і 64) впродовж 2 годин і вважає, що наведені витрати часу адвоката на вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням у його розрахунку, зважаючи на обсяг позовних вимог і ступінь їх складності, не можуть перевищувати 2 години. Тому, беручи до уваги, що 40 відсотків мінімальної зарплати складає 487,20 грн. і цю суму необхідно помножити на 4 години, отримуємо розмір судових витрат, які необхідно стягнути з ПАБ СК „Брокбізнес" в користь [PERSON], тобто 2 тисячі грн. Отже, рішення місцевого суду в частині вирішення питання про судові витрати з наведених підстав необхідно змінити, стягнувши з ПАТ СК „Брокбізнес" на користь [PERSON] 2 тисячі грн. в рахунок повернення понесених судових витрат по справі, врахувавши доводи апеляційної скарги про необгрунтованість розміру судових витрат, який місцевий суд визначив у оскаржуваному рішенні до стягнення в користь [PERSON]

Outcome: partial