Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обгрунтував тим, що в 1996 році він познайомився з відповідачкою, деякий час зустрічалися, а з жовтня 1996 року стали проживати однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Він працював вахтовим режимом в м.Москві. Заробив кошти та в липні 2000 року надіслав їх відповідачці на придбання квартири. 21.08.2000 року відповідачка уклала договір купівлі продажу квартири [ADDRESS]. 25.12.2000 року в них народилась спільна донька [PERSON]. Проживши в зазначеній квартирі пять з половиною років вони прийняли спільне рішення про обмін зазначеної квартири на 3-кімнатну квар-тиру. 27.09.2006 року відповідачка уклала договір міни та набула право власності на ква-ртиру [ADDRESS]. 16.02.2009 року він був зареєст-рований в зазначеній квартирі. Проживали разом до 2009 року, потім посварилися , але він приймав участь в утриманні кварири, 9.01.2014 року він видав довіренність на отри-мання відповідачкою орендних платежів за земельний пай. Так як квартира придбана в період спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, то просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] пояснив, що спільно проживав з відповідачкою з 1996 року по 2009 рік, в цей період ні він , ні відповідачка не перебували в шлюбі з іншими особами, працював в м.Москві, заробляв кошти, відповідачка не працювала. В 2009 році сімейних стосунків з [PERSON] не було, оскільки у нього зявилася інша жінка. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували проти позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] суду пояснив, що відповідачка проживала якийся час з позивачем, але не весь період, який зазначає позивач, він мав інших жінок, проживання не було безперервним. До 2004 року діяв КпШС , який не передбачав спільне проживання без реєстрації шлюбу. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що почали проживати в 1998-1999 році, проживали з позивачем 2-3 тижні на рік, спільного господарства не вели. Двокімнатну квартиру придбала за власні кошти. Прожила в квартирі близько 6 років, потім матір про-дала свій будинок та переїхала до неї, в звязку з чим вона вирішила обміняти квартиру на більшу. Ремонт, утримання квартири проводила сама. У позивача в м.Москві інша сімя. На рік в м.Москві позивач проживав 10 місяців, в м.Марганець 1,5 -2 місяці, приїздив тільки на свята, 3 рази на рік. Кошти позивач не надсилав, пояснював, що його обдурили, обікрали, не виплатили гроші, було, що вона передавала йому кошти на білет. Батьки по-зивача надавали овочі з городу, які вона в них заробляла. Вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони певний час проживали разом, 25 грудня 2000 року у них народилась донька [PERSON]. 21 серпня 2000 року відповідач уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. До пояснень представника позивача, в частині того, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача та відповідачки на підставі ст..17 Закону України «Про власність», суд відноситься критично, оскільки відповідно до ст. 17 Закону "Про власність", який був чинний на момент придбання спірного майна, майно, придбане внаслідок спільної праці, є спільною сумісною власністю сторін, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними; майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їхньою спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними, розмір ча-стки кожного визнається ступенем його трудової участі. Однак відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону України "Про власність", ст. 22 КпШС); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону України "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана під час приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житло-вого фонду"). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Згідно з вимогами частин 1, 4 ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, за загальним правилом, для визнання майна спільною власністю позивач мав надати суду належні та допустимі докази про його участь у наданні коштів на придбання квартири, оскільки без визначення ступеня його участі працею й коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на частину квартири. В судовому засіданні позивачем не було надано суду належних доказів того, що за ра-хунок його грошових та трудових затрат була придбана квартира [ADDRESS], відсутні будь - які докази наявності про те, що в них існував спільний бюджет, що вони здійснювали спільне господарство у цей період часу та сумісно придбавали будь - яке майно, про що жоден із свідків також не підтвердив в судо-вому засіданні, а лише наголошували на тому, що бачили їх разом, в період, коли [PERSON] приїздив до м.Марганець. Суд вважає, що факт спільного проживання, ведення спільного господарства в період з 18 березня 2004 року по грудень 2009 року, не були підтверджені в судовому засіданні належними доказами, а покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть бути прийняті до уваги, оскільки ці особи були свідками обставин лише у певний короткий проміжок часу та жоден з них не підтвердив, що між ними склалися у цей період усталенні стосунки, як чоловіка та дружини. Свідок [PERSON] наполягала на спільному проживанні сторін до 2011 року, незважаючи на те, що позивач зазначає період проживання до 2009 року. Свідок [PERSON] в період з 2000 року по 2012 рік перебував на заробітках в м.Москві, та знаходився в м.Марганець не тривалий час. Свідок [PERSON] знає про сімейні стосунки позивача та відповідачки тільки зі слів, ніколи не була в квартирі, бачила їх тільки на вулиці. Про відсутність таких стосунків наголошувала в судовому засіданні відповідачка, яка вказувала на те, що спільного проживання та ведення бюджету в них не було, оскільки позивач приїздив 2-3 рази на рік та між ними були тільки інтимні стосунки, а не сімейні. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, по-в'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Виходячи з цих вимог закону, а також дослідженних в судовому засіданні всіх обставин справи та наданих позивачем доказів, суд приходить до висновку, що взаємовідносини між позивачем та відповідачем не свідчать про фактичні шлюбні стосунки між ними саме у цей період, оскільки не було доведено факт спільного проживання та ведення господарства, спільного побуту, а покази допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть бути підставою для встановлення цього факту саме у той період, який вказує позивач. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], суд виходить з того, що право власності на зазначену квартиру [PERSON] набула на підставі договору міни від 27 вересня 2006 року. Відповідно до п.1 договору міни [PERSON] обміняла належну їй квартири [ADDRESS] на квартиру [ADDRESS]. Згідно п.5 договору обмін проводиться без доплати. Оскільки квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON], то й квартира, яку отримала [PERSON] в результаті укладеного договору міни, є її особистою приватною власністю. При таких встановлених в судовому засіданні обставинах справи та наданої оцінки всім існуючим доказам, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed