Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів з [PERSON], вказавши, що перебувала у шлюбі з громадянином Турецької Республіки, [PERSON], зареєстрованому на території Турецькоьї Республіки, відділом РАЦС муніципалітету Шехиткамиль, реєстраційний номер 1703. Від шлюбу мають неповнолітню дочку, [PERSON], [INFO], яка народилась в м. Шахінбей, Турецької Республіки та за згодою відповідача є громадянкою України. У позові позивач зазначає, що в липні 2007 року позивачка з родиною переїхала проживати в Україну до м. Запоріжжя. Відповідач офіційно працевлаштувався, мав свій бізнес. Сторони проживали разом по [ADDRESS]. У нотаріально посвідченій заяві відповідач надав позивачці згоду на переїзд в Україну, на прийняття їх сумісною дочкою громадянства України та на переїзд на постійне проживання в Україні в Запоріжжі, за місцем проживання позивачки. З 2009 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, відповідач виїхав проживати до Туреччини, та з того часу будь-які дані про нього у позивачки відсутні. На теперішній час в судовому порядку вирішується питання про розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем. При цьому, донька [PERSON] залишилась проживати в квартирі позивачки на її повному утриманні. Дитина відвідує Запорізьку гімназію № 50, перебуває на обліку в дитячій поліклініці, відвідує вокальний та образотворчий гуртки, а також, її вихованням та доглядом займаються мати та бабуся. З 2010 року відповідач свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо виховання доньки, перестав цікавитися її життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не турбується про харчування, медичний огляд, лікування дитини, не спілкується з донькою, не вітає на свята, день народження [PERSON]. На сьогоднішній день батько не має уявлення про шкільний заклад, де навчається [PERSON], про стан її здоров'я, про її характер, звички, досягнення у художній гімнастиці, навіть про те, як вона зараз виглядає, хоча має таку можливість, оскільки перешкод в спілкуванні дочки з батьком позивачка ніколи не чинила і не чинить. Відповідач жодного разу не звертався ні до позивача ні до органів опіки з проханням або вимогами про спілкування та участь у вихованні доньки, хоча тривалий час проживав, працював і мав власний бізнес у м. Запоріжжі, добре обізнаний про місце проживання матері позивача, але бажання на спілкування не має, матеріальної допомоги на доньку не надає, інтересами і потребами та життям доньки не цікавиться, тривалий час не забезпечує взагалі будь-якого батьківського виховання і піклування відносно доньки [PERSON]. Тому, позивач просить позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його дочки - [PERSON], [INFO], а також, просить стягнути з відповідача аліменти на користь позивача, на утримання [PERSON], у розмірі ? частини усіх видів її доходу, але не менше 30% від прожиткового мінімуму - на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просить його задовольнити. Відповідач до суду не з'явився, про місце і час розгляду справи у суді був повідомлений належним чином. До того ж, з метою з'ясування думки відповідача по заявленим позовним вимогам, судом було направлено судове доручення про вручення судових документів та допит відповідача. Представник Відділ по Дніпровському району Служби (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради в судове засідання не з'явився через зайнятість, надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просить його задовольнити, надав суду Висновок районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав [PERSON], у якому комісія з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському районну від 02.03.2017 року, вважає доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] Прокурор у судове засідання не з'явилась через зайнятість, позов підтримала, просить його задовольнити у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки, вивчивши матеріали справи, оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що позов пред'явлений обгрунтовано і підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності зі ст.164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей. Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 1ст. 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись саме на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі ст.181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь в її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. У відповідності до вимог статті 185 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами ( розвитком здібностей дитини її хворобою). Частина 2 вказаної статті регламентує, що розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення одноразово періодично або постійно. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № З "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв"язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров"я когось із них. Судом встановлено, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі /а.с. 10,12-13,15/, в якому у них народилась дочка [PERSON]. Відповідачка [PERSON], [INFO] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією посвідчення особи /а.с.17/. В липні 2007 року позивачка з чоловіком та дочкою переїхали проживати в Україну до м. Запоріжжя. 27.11.2008 року, приватним нотаріусом ЗМНО, Білоусовим О.І., зареєстровано під № 5974 заяву відповідача про його згоду на реєстрацію та постійне проживання дочки [PERSON] разом з матір'ю за адресою : [ADDRESS] /а.с.19/. Згідно довідки № 977 від 03.02.2009 року, [PERSON] зареєстрована громадянкою України /а.с.16/. З 2009 року фактичні шлюбні відносини між сторонами були припинені, відповідач виїхав проживати до Туреччини, та з того часу будь-які дані про нього у позивачки відсутні. Дитина проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], позивачкою по справі та бабусею /а.с.23/. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов від 18.08.2015р. по [ADDRESS], згідно якого, в квартирі чисто, прибрано, зроблений сучасний ремонт, наявні всі необхідні меблі, побутова техніка та речі побуту. Дитина має окрему кімнату, яка повністю обладнана для життя, навчання та належного розвитку дитини /а.с.24-25/. Відповідач по справі свідомо самоусунувся від виконання батьківських обов'язків щодо виховання доньки, перестав цікавитися її життям, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не турбується про харчування, медичний огляд, лікування дитини, не спілкується з донькою, не вітає на свята, не має уявлення про місце навчання дитини, про стан її здоров'я, про її характер, звички, досягнення, хоча має таку можливість, оскільки перешкод в спілкуванні дочки з батьком позивачка ніколи не чинила і не чинить. При цьому він добре обізнаний про місце проживання дитини, але бажання на спілкування не має, матеріальної допомоги на доньку не надає, інтересами і потребами та життям доньки не цікавиться, тривалий час не забезпечує взагалі будь-якого батьківського виховання і піклування відносно доньки [PERSON], тобто у специфічний спосіб відмовився від дитини, тим самим порушивши положення ст. 141, 150, 157 Сімейного кодексу України, ст. 2 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист прав і основних свобод людини за 1950 рік, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року, вимоги Європейської Конвенції про здійснення прав дітей від 08 вересня 1995 року. У відповідності до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. З метою з'ясування ставлення дитини до батька, та її взаємовьязку та стосунків з кожним із батьків, на підставі запиту адвоката,було проведено психолого-педагогічний огляд малолітньої [PERSON], згідно якого вона відкрита, позитивна, самодостатня дитина, має свої переконання, власну позицію, вільно володіє трьома іноземними мовами, навчається в школі, з репетитором та з мамою, яка багато уваги приділяє розвитку і вихованню дитини. Дуже любить маму, яка весь свій вільний час проводить з нею, вважає її найкращою подругою, натомість свого біологічного батька пам'ятає погано, батьком його не вважає, оскільки пам'ятає його злим, який постійно сварився на маму, бив та знущався над нею, саме тому вони і поїхали від нього. Пояснила, що її рідний батько ніколи не приїжджає, не дзвонить, не вітає з днем народження, ніколи не цікавиться її життям та успіхами. Все це проявилось у негативному ставлення дитини до відповідача /а.с.28-34/. Оскільки відповідач не приймає жодних заходів для виконання своїх батьківських обов'язків, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському районну від 02.03.2017 року № 05/01-25/0256, на підставі якого було зроблено висновок про позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO], вважає за необхідне, з метою захисту прав і інтересів неповнолітньої дитини, позбавити відповідача батьківських прав. За таких підстав, у суду немає підстав вважати, що [PERSON] може змінити своє відношення до своїх батьківських обов'язків. Відповідно до п.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. На підставі викладеного і

Outcome: approved