Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду в інтересах [PERSON] по довіреності від 29.02.2016 року з позовом до [PERSON] про виселення. Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначив, що він є власником житлового будинку за номером 11 по вулиці Жовтневій в с. Садківці Шаргородського району Вінницької області на підставі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, яке видане Садковецькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області 09.07.2008 року. Право власності за позивачем [PERSON] на зазначений будинок зареєстровано в КП "Могилів-Подільське МБТІ". Відповідач [PERSON] без жодних правових підстав проживає у його будинку, пиячить, ніде не працює, будучи у нетверезому стані б'є його і дружину, створює нестерпні умови для спільного проживання, на пропозиції виселитися з будинку добровільно не реагує. Позивач просить виселити [PERSON] з будинку, оскільки він систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одному будинку - без надання іншого житлового приміщення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Відповідач [PERSON] на виклик суду не з'явився. Зареєстроване місце проживання [PERSON] згідно повідомлення Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області за № 805 від 18.05.2016 року: с. Садківці Шаргородського району Вінницької області вул. Жовтнева,11 (а.с.12). Судом направлялися виклики за вказаною адресою, проте судові повістки повертаються до суду з відміткою про відмову адресата від одержання (а.с. 26,28). За правилами ч.8 ст.76 ЦПК України, у разі відмови адресата одержати судову повістку, особа яка її доставляє, робить відповідну помітку на повістці і повертає її до суду, особа, яка відмовилася одержати повістку, вважається повідомленою. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку №11 по вулиці Жовтневій в с. Садківці Шаргородського району Вінницької області. Вказаний факт підтверджується свідоцтвом на право власності на нерухоме майно, виданим Садковецькою сільською радою Шаргородського району Вінницької області 09.07.2008 року, зареєстрованим в КП "Могилів Подільське МБТІ" 03.09.2008 року за реєстром № 221 ( а.с.5,6). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком дочки позивача [PERSON] З 1994 року по 2001 рік вони разом проживали у будинку позивача. 20.12.2001 року шлюб між дочкою позивача [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано (а.с.8). [PERSON] виїхала з села, проживає та працює в м. Київ. [PERSON] на прохання позивача добровільно виселитися з будинку не реагує, а навпаки створює нестерпні умови для проживання з ним, зловживає спиртними напоями, будучи у нетверезому стані вчиняє фізичне насильство над позивачем, який є лежачим хворим та його дружиною, на зауваження не реагує, спільного господарства з сім'єю позивача не веде. Вказані факти в судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] Як вбачається з довідки Садковецької сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 257 від 11.04.2016 року, на поведінку [PERSON] поступали скарги від сім'ї [PERSON], у звязку з чим сільським головою проводилися заходи по припиненню неправомірної поведінки [PERSON], проте останній на зауваження не реагує, а проведені заходи громадського впливу позитивного результату не дають (а.с.32). В період часу з березня по травень 2016 року [PERSON] двічі (10 березня та 12 травня) притягувався до адміністративної відповідальності Шаргородським районним судом Вінницької області за насильство в сім'ї (а.с.30,31), проте належних висновків для себе не зробив, продовжує вести аморальний спосіб життя, пиячить, вчиняє насильство щодо людей похилого віку, в тому числі і щодо позивача [PERSON], який є лежачим хворим, потребує стороннього догляду, спокою. Виселитися з будинку, який йому не належить, в добровільному порядку відповідач [PERSON] не бажає. Встановленим судом фактам відповідають правовідносини власності, що регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обовязків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідач [PERSON] не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, заперечувати проти позову, на виклик суду не з'явився, не надав суду доказів, які б спростовували позовні вимоги [PERSON] Небажання відповідача [PERSON] надати докази, які б спростовували позовні вимоги [PERSON], зявлятися на виклик суду, дало суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем [PERSON], що відповідає положенням ч.1 ст.224 ЦПК України. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України). Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України). Частинами 4 та 5 ст.9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. За приписами статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд… До членів сім'ї власника будинку належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника будинку може бути визнано й інших осіб, якщо вони спільно проживають з власником будинку і ведуть з ним спільне господарство (ст. ст. 64,156 ЖК України). Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно вимог частини першої статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним систематично порушують правила співжиття, роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились без результативними, виселення винних на вимогу наймодавця проводиться без надання іншого жилого приміщення. Аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, переконують суд, що право позивача на безперешкодне користування та розпоряджання власним майном порушено відповідачем [PERSON], котрий спільного господарства з позивачем не веде, порушує загально визнані правила співжиття та принципи людської моралі, створює нестерпні умови для проживання з ним, зловживає спиртними напоями, будучи у нетверезому стані вчиняє фізичне насильство над позивачем, який є лежачим хворим та його дружиною, на зауваження не реагує, заходи запобігання та адміністративного і громадського впливу позитивного результату не дають. [PERSON] не бажає добровільно виселитися з будинку, тому порушене право [PERSON] підлягає судовому захисту.

Outcome: approved