Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об"єкти нерухомого майна" про визнання недійсними договорів дарування. 08 червня 2015 року позивачі надали до суду заяву про уточнення предмету позову та збільшення позовних вимог, яку мотивували тим, що 21 червня 1980 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Від даного шлюбу вони мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON] Вказали у позові, що 24 липня 1980 року позивачка зареєструвалася за місцем проживання свого чоловіка за адресою - [ADDRESS]. На той час це був недобудований житловий будинок, який не був введений в експлуатацію. У вказаному будинку також проживали батьки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] Зазначили, що будівництво вказаного будинку було розпочато сім'єю її чоловіка у 1957 році на підставі договору про право на будівництво житлового будинку, посвідченого Восьмою Київською державною нотаріальною конторою 06 грудня 1957 року № 16112, укладений між Виконкомом Подільської райради та [PERSON] У позовній заяві позивачи вказали, що вона з 1981 року разом з її чоловіком вкладали свої кошти на закінчення будівництва будинку за адресою - [ADDRESS], ними було проведено капітальний ремонт даного будинку, відремонтовано та перекрито дах, встановлено вікна та двері, змінено електропроводку, проведено водовідвід та газифікацію, збудовано санвузол та кухню. Та фактично у 1989 році будівництво будинку за спільні кошти та працю майже було завершено, будинок був поділений на 2 квартири з вдома окремими входами. У 1994 році помер чоловік позивачки - [PERSON] Правовстановлюючі документи на частину будинку на сім"ю позивачки оформлені не були, однак вона з дітьми проживала у спірному будинку, конфліктів між нею та батьками чоловіка не виникали. Позивачі вказують, що на даний час [PERSON] стало відомо, що весь спірний будинок [PERSON] у порушення чинного законодавства (оскільки не було правовстановлюючого документу на будинок та згоди інших співвласників будинку) подарував своїй доньці [PERSON] у 1996 році, а остання спірний будинок згідно договору дарування від 03.07. 2014 року подарувала своєму сину [PERSON] Посилаючись на те, що будинок за адресою - [ADDRESS] був створений (збудований) в тому числі і завдяки праці та власним коштам [PERSON] та її чоловіка, у вказаному будинку вона прожила понад 30 років, іншого житла у неї немає, та враховуючи те, що вона вважає договори дарування недійсними, оскільки вони були укладені з порушенням норм чинного законодавства, позивачі просили визнати будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати за [PERSON] її частку (долю) у праві власності на будинок, а саме 1/4 частину від всього будинковолодіння, визнати, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] склала 1/4. Визнати договір, який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 18 липня 1996 року недійсним та визнати договір дарування житлового будинку укладений між [PERSON] та [PERSON] від 03 липня 2014 року недійсним. У судовому засіданні позивачі та їх представник заяву про зміну підстав позову підтримали, просили її задовольнити. Пояснили, що [PERSON] та її чоловік за власні кошти допомагали будувати спірний будинок, а тому це є спільною сумісною власністю. Вказали, що позивачка проживає у даному будинку понад 30 років, іншого житла у неї немає. Відповідачі та їх представник, він же представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі та просили відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необґрунтованість. Крім того, просили застосувати строки позовної давності (а.с. 178-185). Представник Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направили суду пояснення, в яких просять прийняти рішення згідно вимог чинного законодавства та розглядати справу у відсутність їх представника (а.с. 128). Представник Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу без участі їх представника (а.с. 69). Заслухавши пояснення позивачів та представника позивача, відповідачів та їх представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що приватний будинок [ADDRESS] було зареєстровано на праві власності за [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову індивідуального житлового будинку посвідченого 06 грудня 1957 року (а.с. 99-103). Згідно договору від 18 липня 1996 року [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок за адресою - [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до договору дарування житлового будинку від 03 липня 2014 року [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 13-16). Згідно даних витягу державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 03 липня 2014 року [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 17). З даних поверхового плану та технічного паспорту вбачається, що спірний будинок умовно розділено на кв. № 1 та кв. № 2 (а.с. 18-23). Відповідно до будинкової книги за адресою - [ADDRESS] відповідачі [PERSON] та [PERSON] зняті з реєстраційного обліку за даною адресою з 22 липня 2014 року (а.с. 113-119). Відповідно до п. п. 1 та 4 Прикінцевий та перехідних положень ЦК України цей кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто після 1 січня 2004 року. Судом встановлено, що спірний будинок було збудовано в період з 1962 року до 1989 року, що підтверджується технічним паспортом. Оскільки правовідносини виникли до набуття ЦК України чинності, тому суд керується положеннями ЦК УРСР 1963 року. Звертаючись до суду, [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] та її чоловіком за їх власні кошти та їх спільною працею було побудовано спірне будинковолодіння. Саме з цих підстав просили задовольнити їх вимоги та визнати будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], визнати за [PERSON] її частку (долю) у праві власності на будинок, а саме 1/4 частину від всього будинковолодіння. Згідно зі ст. 14 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.4 його постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року з наступними змінами, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. У судовому засіданні позивачі не заперечували, що письмової угоди з [PERSON] про створення спільної власності на будинок не укладали. Пояснили, що була тільки усна домовленість з останнім. Твердження позивачки про те, що більшу частку у будівництві спірного домоволодіння було вкладено саме її сім'єю - проведено капітальний ремонт даного будинку, відремонтовано та перекрито дах, встановлено вікна та двері, змінено електропроводку, проведено водовідвід та газифікацію, збудовано санвузол та кухню, на які посилаються позивачі, не можуть розцінюватися судом, як підстава визнання за [PERSON] права на частку у власності. Крім того, відповідно до проектів газифікації будинку та водопроводу замовником являвся саме [PERSON], будинок було газифіковано у 1967 році, а водопостачання підведено до будинку у 1970 році (а.с. 196-214, 220-231). У п. 6 технічного висновку про стан несучих конструкцій та відповідність забудови архітекрно-будівельним нормам від 25 квітня 1996 року зазначено, що будівельні роботи виконані господарчим способом і завершені в 1962 році (а.с. 192). Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У судовому засіданні позивачка вказала, що ані вона, ані її покійний чоловік в належні органи, які реєструють право власності на будинок не зверталися, право власності з 1989 року не оспорювали. Таким чином позивачами відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України не доведено наявності письмової угоди з власниками будинку про створення спільної власності на будинок, не доведено того, що з метою створення спільної власності було добудовано частину будинку за їх власні кошти. ЦК УРСР 1963 року такої підстави виникнення права власності, як участь у його будівництві, не передбачено. Таким чином, підстав для задоволення позову в частині визнаня будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та визнання за [PERSON] її частку (долю) у праві власності на будинок, а саме 1/4 частину від всього будинковолодіння немає. Оскільки вимоги про визнаня, що частка померлого [PERSON] у праві спільної сумісної власності на будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] склала 1/4 є похідними від визнаня будинковолодіння за адресою - [ADDRESS] об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а тому вони також задоволенню не підлягають. Що стосується вимог про визнання договору дарування від 18 липня 1996 року недійсним, то вони також не знайшли свого доведення у судовому засіданні з огляду на наступне. Так, позивачі посилалися на те, що [PERSON] в порушення норм законодавства без наявності правовстановлюючого документу подарував у 1996 році своїй доньці [PERSON] спірний будинок, однак дані твердження спростовуються відповіддю з КП "Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна", з якої вбачається, що право приватної власності на будинок [ADDRESS] з 06.12.1957 року було зареєстроване за [PERSON] (а.с. 128), а тому він як власник розпорядився своїм майном на власний розсуд. Крім того, відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963 року загальний строк позовної давності встановлюється в три роки. Перебіг строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. З огляду на те, що з позовною заявою про визнання договору, який укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори 18 липня 1996 року недійсним позивачі звернулися лише у вересні 2015 року, суд приходить до висновку про пропуск позивачами строку позовної давності. Що стосуються вимог про визнання договору дарування від 03 липня 2014 року недійсним, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні даних позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Позивачі не надали суду доказів, що саме їх права або інтереси були порушені при укладанні договору дарування між [PERSON] та [PERSON] 03 липня 2014 року згідно вимог ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed