Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-14 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому просив скасувати наказ Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області від 30 березня 2021 року №60-к про звільненнята поновити його на 0,25 посади лікаря-стоматолога ортопеда зубопротезної лабораторії Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області з 01 квітня 2021 року. Обґрунтовуючи позовні вимоги покликається на те, що працював на посаді 0,25 посади лікаря-стоматолога ортопеда зубопротезної лабораторії Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області. Наказом Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області від 30 березня 2021 року №60-к його звільнено з роботи, у зв`язку зі скороченням штату, на підставі пункту 1 ч.1 статті 40 КЗпП України, відповідно до наказу від 11.01.2021 року №11-в «Про попередження працівників КНП «Мостиська міська рада» про наступне вивільнення в порядку ст.49-2 КЗпП України. Зазначене звільнення вважає незаконним, оскільки відповідачем не було дотримано положень ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України при його звільненні, завчасно не попереджено його наступне вивільнення та не запропоновано будь-якої наявної вакансії. Таким чином, для відновлення своїх порушених прав позивач змушений звернутись до суду з вказаним позовом. Просить позов задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, з мотивів наведених у ньому та відповіді на відзив. Представник відповідача позов заперечила з мотивів безпідставності. 09.06.2021 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечується повністю, зважаючи на дотримання процедури звільнення позивача. Зазначено, що позивач звільнений на підставі п.4 ст. 36, п.1 ст. 40, ст. 24 Закону України «Про відпустки», наказу від 11.01.2021 року № 11-в «Про попередження працівників КНП «Мостиська міська лікарня» про наступне вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України. Зазначено, що у зв`язку із складною ситуацією, яка склалась у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО, директором було прийнято рішення скорочувати штат працівників, на підставі ч. 1 п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України, працівники КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО, в тому числі і [PERSON] , були попереджені про можливе вивільнення із займаних посад завчасно, тобто не пізніше ніж за 2 місяці, про що свідчить наказ № 11-в «Про попередження працівників КНП «Мостиська міська лікарня» про наступне вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України від 11.01.2021 року. [PERSON] був ознайомлений з вище вказаним наказом про що вказує його особистий підпис під ним. КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО не пропонувала [PERSON] одночасно з попередженням про можливе звільнення з займаних посад 11.01.2021 року, іншу роботу на тому ж підприємстві, у зв`язку з відсутністю вакантних посад станом на 11.01.2021 року та 30.03.2021 року, про що свідчить витяг із штатного розпису працівників стоматологічного кабінету КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО станом на 11.01.2021 року та 30.03.2021 року. Відповідно до штатного розпису, вакантні посади у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО були, але не такі, які відповідали б його спеціальності, враховуючи його освіту та кваліфікацію. У зв`язку з цим запропонувати [PERSON] іншу вакантну посаду відповідач не міг. 17.06.2021 року представник позивача подав відповідь на відзив у якій зазначив, що до відзиву відповідачем не долучено жодного належного та допустимого доказу який би підтверджував обставини стосовно того, що дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації. Скорочення чисельності або штату працівників у відповідача не було, а тому не було підстав для скорочення посади позивача, що свідчить про незаконність його звільнення та порушення його конституційного права на працю. Окрім цього, позивач був членом профспілки однак, при звільненні [PERSON] , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП, відповідачем не було дотримано вимог ст. 43 КЗпП, оскільки не одержано згоди первинної профспілкової організації, яка діє у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО. Вважає витяг з протоколу засідання профспілкового комітету КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО № 2 від 11.01.2021 року штучно створеним доказом та виготовлений «заднім числом». 02.07.2021 року представником відповідача подано заперечення, у яких відповідач покликається, що рішення про скорочення чисельності працівників прийнято, у зв`язку з недостатнім фінансуванням адміністрацією лікарні спільно з новим власником Мостиською міською радою. Станом на 1 січня 2021 р. заборгованість за 2020 р. по виплаті заробітної плати складала близько 600 тис. грн. За програмою медичних гарантій у 2020 р. Національною Службою Здоров`я України не було виділено окремо пакет по стоматологічній допомозі, таку допомогу було включено у амбулаторний пакет, щоб створити статистику для договору 2020 року. Оскільки статистика 2020 р. у електронній системі по стоматологічній спеціальності була відсутня, відповідач був змушений скоротити спеціальності стоматологів, які не були передбачені для Договору з НСЗУ по пакету «Стоматологічна допомога дорослим та дітям» 2021 році. [PERSON] , який працював в закладі не за основним місцем роботи (був зовнішнім сумісником) на 0.25 ставки лікарем-стоматологом-ортопедом був скорочений так як і інші працівники, які працювали за цією ж спеціальністю у зубопротезній лабораторії, яка була повністю вивільнена. Право власника або уповноваженого ним органу визначити чисельність працівників і штатний розпис нормативно закріплено щодо підприємств та їх об`єднань ч. 3 ст. 64 ГК України. Оплата праці позивача здійснювалась із спеціальних коштів. Тому посади лікаря-стоматога-ортопеда не було у загальному штатному розписі, вона була у штатному розписі медичних працівників по спеціальних коштах. Cуд, оцінивши наявні у справі докази, заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши фактичні обставини справи та трудові відносини сторін, приходить до висновку про наявність підстав задоволення позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені також КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Статтею 2 КЗпП України передбачено, право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до статті 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Судом встановлено наступне. На підставі наказу №27-к від 08.02.2019 року [PERSON] прийнятий на роботу до Мостиської комунальної центральної лікарні (правонаступник - КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО) на 0,5 посади лікаря-стоматолога-ортопеда з 11.02.2019 року. Згодом, позивача було переведено на 0,25 посади лікаря-стоматолога-ортопеда зубопротезної лабораторії КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО. Відповідно до наказу в.о. директора КНП «Мостиська МЛ» від 11.01.2021 року № 11-в «Про попередження працівників КНП «Мостиська міська лікарня» про наступне вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України, вирішено скоротити у штатному розкладі КНП «Мостиська МЛ» посади з 11.03.2021 року, в тому числі і посаду лікаря-стоматолога-ортопеда зубопротезної лабораторії (0,25 посади, з 01.04.2021). Ознайомлення позивача із даним наказом від 11.01.2021 року № 11-в відбулось 14.01.2021 року, про що свідчить його особистий підпис. Наведене вказує на дотримання роботодавцем позивача вимог положень ч.1 ст.49-1 КЗпП. Наказом №60-к від 30.03.2021 року, на підставі на підставі п.4 ст. 36, п.1 ст. 40, ст. 24 Закону України «Про відпустки», наказу від 11.01.2021 року № 11-в «Про попередження працівників КНП «Мостиська міська лікарня» про наступне вивільнення в порядку ст. 49-2 КЗпП України, зовнішній сумісник [PERSON] звільнений з 0,25 посади лікаря-стоматолога-ортопеда зубопротезної лабораторії КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО 01.04.2021, у зв`язку зі скороченням штату працівників. Виплачено заробітну плату за період 01.03.-31.03.2021 року та компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 26 календарних днів. Відповідно до частини шостої статті 43 Конституції України, громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Водночас, матеріалами справи підтверджено, що жодної вакантної посади на підприємстві при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України йому не пропонувалось. Водночас, відповідачем не доведено та не спростовано твердження позивача, що такі вакансії були на підприємстві. Окремо слід звернути увагу, що вищенаведені положення закону не встановлюють вимог стосовно надання пропозиції працевлаштування працівнику, посада якого скорочується, виключно з врахуванням його спеціальності, досвіду чи будь-яких інших критеріїв. Як стверджує відповідач, позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, з огляду на те, що згідно штатного розпису вакантні посади у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО були, але не такі, які відповідали б його спеціальності, враховуючи його освіту та кваліфікацію. У свою чергу, позивач зазначає, що готовий був розглянути пропозиції працевлаштування на посаду не пов`язану з його основною спеціальністю. Відтак. відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов`язку щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які були на підприємстві протягом двох місяців, і які існували на день звільнення. Таким чином, вимоги статті 49-2 КЗпП України відповідачем порушено. Крім цього, встановлено, що позивач є членом первинної профспілкової організації працівників у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО. Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Згідно з частиною третьою статті 22 ЗУ "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв`язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Відповідно до частини першої статті 39 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", у випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний термін обґрунтоване письмове подання роботодавця про розірвання трудового договору з працівником. Згідно з рішенням профспілкового комітету у КНП «Мостиська міська лікарня» ММР ЛО від 11.03.2021 (протокол №2 м. Мостиська) профспілка дала згоду на розірвання трудового договору за п.1 ст.40 КЗпП України та ст.49-2 КЗпП України з 11.03.2021 з лікарем-стоматологом-ортопедом зубопротезної лабораторії [PERSON] . Отже, вбачається, що відповідач звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення [PERSON] , відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Натомість докази виконання відповідачем вимог ч.3 ст.43 КЗпП України, відсутні, оскільки подання про надання згоди на звільнення у присутності працівника не розглянуто. Даних про те, що розгляд подання був можливий за відсутності працівника в ході розгляду справи не встановлено. Таким чином, перевіривши дотримання відповідачем норм ст. ст. 40, 49-2 КЗпП України при звільненні позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази та доводи сторін, суд приходить до висновку про порушення відповідачем норм законодавства, які регулюють вивільнення працівника. Отже, доводи позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та не спростовані відповідачем жодними належними та допустимими доказами по справі. Всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог і заперечень, враховуючи завдання цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ, з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд вважає, що слід скасувати наказ Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області від 30 березня 2021 року №60-к про звільнення[PERSON] , у зв`язку зі скороченням штату працівників та поновити позивача на 0,25 посади лікаря-стоматолога ортопеда зубопротезної лабораторії Комунального некомерійного підприємства «Мостиська міська лікарня» Мостиської міської ради Львівської області з 01 квітня 2021 року. Відповідно до ст.235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до п.4 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд може допустити негайне виконання рішення у справах, зокрема, про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника. Крім цього, суд вважає за необхідне, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, який позивач мав би сплатити при поданні позовної заяви, в сумі 1816,00 гривень (908,00х2).

Outcome: approved