Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Дарницький районний відділ Головного управління Державної міграційної служби у місті Києві, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.М., за умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] - придбала вказану квартиру. За умовами вказаного договору, [PERSON] , як колишня власниця квартири, відповідно до пункту 9 вказаного договору зобов`язувалась знятись з реєстраційного обліку та зняти всіх зареєстрованих у квартирі осіб за адресою: [ADDRESS] , до 08 липня 2016 року, проте таку вимогу договору не виконала та залишається зареєстрованою у спірні квартирі й до нині, також зареєстрованим у цій квартирі є її син - [PERSON] , які перешкоджають їй, як новій власниці житла, у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, після придбання квартири, нею, як новим власником, з`ясовано, що у придбаній квартирі зареєстровані колишні його мешканці - [PERSON] та [PERSON] , з яким вона не перебуває у жодних відносинах, право на проживання у цій квартирі не надавала. З часу придбання нею квартири та, набувши статусу його власника, відповідачі з 06 липня 2016 року у спірній квартирі не проживають, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги. Вважає, що з часу зміни власника квартири, відповідачі, як колишні його мешканці, втратили право користування цим житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 29 січня 2019 року, позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явивились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Третя особа в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення, звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу квартири від 06 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.М., за умов якого [PERSON] продала, а [PERSON] - придбала вказану квартиру (а.с. 11, 12). За умовами вказаного договору, [PERSON] , як колишня власниця квартири, відповідно до пункту 9 вказаного договору зобов`язувалась знятись з реєстраційного обліку та зняти всіх зареєстрованих у квартирі осіб за адресою: [ADDRESS] , до 08 липня 2016 року (а.с. 11). Проте вимогу договору щодо зняття себе з реєстраційного обліку та зняття всіх зареєстрованих у квартирі осіб за адресою: [ADDRESS] , до 08 липня 2016 року, відповідачка як продавець житла та колишня його власниця, не виконала та залишається зареєстрованою у спірні квартирі й до нині, також зареєстрованим у цій квартирі є її син - [PERSON] , які перешкоджають позивачці, як новій власниці житла, у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. Тобто, після придбання квартири позивачкою, як новим власником з`ясовано, що у придбаній нею квартирі зареєстровані колишні його мешканці - [PERSON] та [PERSON] , з яким вона не перебуває у жодних відносинах, право на проживання у цій квартирі не надавала (а.с. 14). З часу придбання позивачкою квартири та, набувши статусу його власниці, відповідачі з 06 липня 2016 року у спірній квартирі не проживають, проте залишаються зареєстрованими й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивачка вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги. Суд вважає, що з часу зміни власника квартири, відповідачі, як колишні його мешканці, втратили право користування цим житловим приміщенням. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2 ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Правовою підставою позовних вимог вимог є положення статті 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідношення і його наявність в момент подання та розгляду позову. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності статусу члена сім`ї власника цього майна, втрачаючи родинний зв`язок з членом сім`ї власника та домовленості з ним про користування житлом, особа втрачає право на користування житлом. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком/житлом та обсяг цих прав залежить від згоди власника будинку/житла на право проживання члена сім`ї та користування житлом в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Оскільки відповідачі після зміни власника квартири не мають статусу члена сім`ї власника спірного житла, угоди між власником житла та відповідачами про право користування цим житлом немає, судовим рішенням встановлений факт незаконної реєстрації відповідача у спірній квартирі, оскільки при зміні власника, останні втратили право на його користування. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України й стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати сплаченого судового збору - 768 грн. 40 коп. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 316, 317, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved