Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року в сумі 12872,64 грн, пославшись на таке: З 11 липня 2016 року по 17 липня 2017 року він працював у Публічному акціонерному товаристві «Українська залізниця» електрогазозварювальником ручного зварювання 4-го розряду виробничого підрозділу «Дебальцівське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». З березня 2017 року роботодавець припинив виплачувати йому заробітну плату, хоча продовжував її нараховувати. Станом на 17 липня 2017 року розмір нарахованої, але не виплаченої йому заробітної плати за період з 01 березня 2017 року по 17 липня 2017 року становить 16131,46 грн (за вирахуванням податків та інших обов`язкових платежів до виплати належить 12872,64 грн), що підтверджується довідкою, виданою за місцем роботи. Однак ця довідка не засвідчена печаткою відповідача у зв`язку з вилученням печаток із структурних підрозділів, що залишилися на непідконтрольній органам державної влади території. Отримати належним чином засвідчену довідку про розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати він не може. Первинні документи для нарахування заробітної плати знаходяться у регіональній філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». Добровільно сплатити йому заборгованість по заробітній платі відповідач відмовляється. Ухвалою суду від 24.06.2019 р. відкрито спрощене провадження у справі за дійсним позовом без повідомлення сторін (а.с.15-16). Відповідач (представник [PERSON] . В.) проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.31-35), зауваживши на такому: 1. Щодо наявності вини відповідача. Стаття 4\~Кодексу законів\~про працю\~України,\~Законодавство про\~працю складається\~з Кодексу\~законів про\~працю України\~та інших\~актів законодавства\~України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до\~статті 9\~Цивільного кодексу\~України, положення цього Кодексу застосовуються до\~врегулювання відносин,\~які виникають\~у сферах\~використання природних\~ресурсів та\~охорони довкілля,\~а також до\~трудових та\~сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. \~ \~ \~ \~ Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст.117 Кодексу законів про працю України) Особа,\~яка порушила\~зобов`язання,\~несе відповідальність\~за наявності\~її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом, (ст.614 Цивільного кодексу України). У статті\~263\~Цивільного кодексу\~України та\~частині 2\~статті 14-1\~Закону України\~"Про\~торгово-промислові\~палати в\~Україні"\~від 02\~грудня 1997\~року №671/97-ВР\~наведено ознаки\~форс-мажорних\~обставин (обставин\~непереборної сили), як\~надзвичайних та/або\~невідворотних за\~даних умов\~обставин/подій,\~що об`єктивно\~унеможливлюють виконання\~зобов`язань,\~передбачених умовами\~договору (контракту,\~угоди тощо), обов`язків\~згідно із\~законодавчими та\~іншими нормативними\~актами, а\~саме:\~збройний конфлікт\~або серйозна\~погроза такого\~конфлікту,\~включаючи але\~не обмежуючись\~ворожими атаками,\~дії іноземного\~ворога,\~військові дії,\~оголошена та\~неоголошена війна, акти\~тероризму, вторгнення,\~блокада, захоплення\~підприємств,\~тривалі перерви\~в роботі\~транспорту,\~регламентовані умовами\~відповідних рішень\~та актами\~державних органів\~влади, тощо. Стаття 617\~Цивільного кодексу\~України закріплює,\~що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Указом Президента\~України "Про\~рішення Ради\~національної безпеки\~і оборони\~України від\~15\~березня 2017\~року "Про\~невідкладні додаткові\~заходи із\~протидії гібридним\~загрозам національній\~безпеці України"\~було уведено\~в дію\~рішення Ради\~національної безпеки\~і оборони\~України від\~15\~березня 2017\~року,\~п.1\~якого визначено,\~що тимчасово,\~до реалізації\~пунктів 1\~і 2\~Мінського "Комплексу\~заходів"\~від 12\~лютого 2015\~року,\~а також\~до повернення\~захоплених підприємств\~до функціонування\~згідно із\~законодавством України, припинити переміщення вантажів через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Окрім того, по факту захоплення 17 березня 2017 року адміністративної будівлі структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень "Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця", яка знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вулиця Артема, 168, було відкрито кримінальне провадження №12017050420000286. Про унеможливлення виконання відповідачем обов`язків, передбачених чинним законодавством України, через вплив форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), зазначила Торгово-промислова палата України у своєму Науково-правовому висновку від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2. Враховуючи наведене, вимоги позивача є не обгрунтованими та суперечать чинному законодавству України. Аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного Суду України від 23 березня 2016 року по справам №6-364цс16 та №6-365цс16. 2. Щодо наявності первинних документів. Частиною 1 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16 липня 1999 року №996-ХІУ передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до\~пунктів 2.1.\~та 2.2.\~"Положення\~про документальне\~забезпечення записів\~у бухгалтерському\~обліку",\~затвердженого наказом\~Міністерства фінансів\~України від\~24\~травня 1995\~року №88,\~первинні документи\~-\~це документи,\~створені у\~письмовій або\~електронній формі,\~які містять\~відомості про\~господарські операції,\~включаючи розпорядження\~та дозволи\~адміністрації (власника)\~на їх\~проведення. Підставою\~для бухгалтерського\~обліку господарських\~операцій є\~первинні документи. Для контролю та впорядкування обробки інформації на основі первинних документів можуть складатися зведені документи. Наказом Державного комітету статистики від 05 грудня 2008 року №489 були затверджені типові форми первинної облікової документації підприємств, установ, організацій, зокрема: -№П-1 "Наказ (розпорядження) про прийняття на роботу"; -№П-3 "Наказ (розпорядження) про надання відпустки"; -№П-4 "Наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту)"; -№ГІ-5 "Табель обліку використання робочого часу'"; -№П-6 "Розрахунково-платіжна відомість працівника"; -№П-7 "Розрахунково-платіжна відомість (зведена)". У табелі обліку використання робочого часу робляться відмітки про фактично відпрацьований працівником час. Отже, табель обліку робочого часу є первинним документом, відповідно до даних якого здійснюється нарахування заробітної плати та інших виплат. На виконання\~указу Президента\~України "Про\~рішення Ради\~національної безпеки\~і оборони\~України від\~15\~березня 2017\~року "Про\~невідкладні додаткові\~заходи із\~протидії гібридним\~загрозам національній\~безпеці України",\~у зв`язку\~з відсутністю\~організаційних та\~технічних умов\~для здійснення\~господарської діяльності\~структурного підрозділу\~"Донецька\~дирекція залізничних\~перевезень"\~Регіональної філії\~"Донецька\~залізниця"\~ПАТ "Українська\~залізниця",\~а також\~виробничих підрозділів\~підпорядкованих дирекції,\~викликаних припиненням\~переміщення вантажів\~через лінію\~зіткнення у\~межах Донецької\~та Луганської\~областей,\~і, як\~наслідок,\~відсутністю доступу\~до первинних\~документів, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Враховуючи наведене, на теперішній час, відповідач підтвердити інформацію щодо фактичного виконання позивачем робіт, визначених трудовим договором, а також здійснити нарахування заробітної плати та інших виплат не має можливості. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.10.2010 р. перебував з відповідачем у трудових правовідносинах. 17.07.2017 р. звільнений у зв`язку зі скороченням штату - п.1 ст.40 КЗпП. Зазначені обставини підтверджені відповідними записами у трудовій книжці позивача (а.с.09-11) і не спростовані відповідачем. Постановою Кабінету Міністрів України №938 від 31.10.2018 р. Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» змінило тип з публічного на приватне та повне найменування на Акціонерне товариство «Українська залізниця». З тексту нової редакції Статуту АТ «Укрзалізниця», розміщеного на офіційному сайті Верховної Ради України за посиланням: https://zakon.rada.gov.ua/go/735-2015-n, Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Статтею 43\~Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до\~статті 110 КЗпП України\~при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Вказана норма права кореспондується із частиною 1\~статті 30 Закону України «Про оплату праці», другою частиною якої встановлено обов`язок роботодавця забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. ЄСПЛ неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на підприємстві відповідача та не проведення з ним повного розрахунку при звільненні, суд виходив з такого: Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає встановленим той факт, що при звільненні позивача відповідач не провів з ним повного розрахунку із заробітної плати. Так, відповідно до наданої позивачем довідки (а.с.12) за період з березня 2017 року по липень 2017 року позивачу була нарахована заробітна плата в розмірі 16131,46 грн, у тому числі: березень 2293,99 грн, квітень 2309,19 грн, травень 2415,54 грн, червень 1458,44 грн, липень 7654,30 грн. Сума до виплати визначена в розмірі 12872,64 грн, у тому числі: березень 1824,14 грн, квітень 1836,24 грн, травень 1920,81 грн, червень 1159,72 грн, липень 6131,73 грн. Видатковим касовим ордером №786 від 11.09.2018 р. (а.с.39) підтверджена обставина виплати позивачу заробітної плати за першу половину березня 2017 року в сумі 763,58 грн., який відповідає розміру її нарахування до виплати (довідка від 25.07.2019 р. №696/2 на а.с.38) в період з березня по липень 2017 року. Тож, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає частковому задоволенню із стягненням з відповідача на користь позивача заборгованості із заробітної плати у розмірі 12109,06 грн = 12872,64 грн 763,58 грн. Дістаючи висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд виходив з того, що в спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця. Відповідачем не спростована та обставина, що у спірний період часу позивач перебував з ним у трудових правовідносинах, за що йому мала бути нарахована та сплачена заробітна плата. Проте, свого обов`язку з оплати праці позивача відповідач не виконав, факт нарахування позивачу заробітної плати у спірний період часу та невиплати нарахованої заробітної плати відповідачем не спростований. Надана позивачем довідка на підтвердження розміру заборгованості підписана посадовими особами підприємства відповідача. Повноваження цих осіб відповідачем не спростовані. Доказів про те, що у період з березня 2017 року по липень 2017 року позивач не виконував свої трудові функції, відповідачем не надано. При цьому суд не бере до уваги посилання відповідача щодо форс-мажорних обставин, що, на його розсуд, є підставою для невиконання обов`язку виплати ним заробітної плати позивачу, оскільки обставина непереборної сили є підставою для звільнення від відповідальності за невиконання обов`язку (яким може бути стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку), а не підставою звільнення від самого обов`язку, в даному випадку по оплаті праці робітника. Щодо відсутності первинних документів, необхідних для нарахування та виплати заробітної плати позивачу, то закон не покладає на робітника обов`язку по веденню такої документації та доказуванню наявності таких документів. Тож, конституційне право позивача на одержання винагороди за працю має бути захищено. З огляду на наведене, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. У зв`язку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 768,40 грн., виходячи з такого: Відповідно до пп.1\~\~п.1 ч.2\~ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду фізичною особою або фізичною особою-підприємцем позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. З 01 січня 2019 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік»\~в розрахунку на місяць у розмірі 1921,00 грн. Отже, при поданні позову судовий збір в частині стягнення заборгованості по заробітній платі складав 768,40 грн. (1921,00 грн. х 0,4), тому з відповідача в доход держави належить стягнути судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: partial