Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ "Надра",третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача [PERSON] про захист прав споживача, визнання недійсним кредитного договору №27/06/2008/840-К/104, укладеного 27.06.2008 року між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 27.06.2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк Надра було укладено кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104, згідно п.п. 1.1., 1.2, 1.3, 1.4 якого йому було надано кредит у сумі 30 000 доларів США строком до 26.06.2028 року, зі сплатою процентної винагороди в розмірі 14,19 % річних за користування кредитом, з цільовим призначенням кредитних коштів: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2215 від 26.06.2008 року та оплата комісії за розрахунки за цим договором. Для забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат в день укладення кредитного договору 27.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк Надра та [PERSON] було укладеного договір поруки № 104-П. Крім того, в якості забезпечення виконання позичальником зобовязань щодо погашення кредиту, відповідно до договору іпотеки від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу [PERSON], ним було передано банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Лісові Гринівці, вул. Висока, 19. Однак, кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки положення договору містять несправедливі та дискримінаційні умови, що призвело до встановлення для нього жорстких обов'язків та відповідальності і надання значної переваги банку, позбавляючи його значного обсягу прав та грубо порушуючи його права споживача. Всупереч вимогам законодавства, а саме п. 4 ч. 1 ст. 4, п. 19 ч. 1 ст. 1, ч.1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», повідомлена йому банком інформація, до укладання кредитного договору, виявилась недостовірною та неповною. Зокрема, відповідач, нехтуючи імперативними вимогами норм чинного законодавства, не попередив його про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за договором про надання кредиту в іноземній валюті несе саме споживач. Відповідно до п. 3.8. Постанови Правління Національного банку України Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту № 168 від 10.05.2007 року у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити своживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Таким чином, факт приховання банком важливої інформації перед підписанням оспорюваного договору є введенням його в оману, а тому кредитний договір є недійсним з моменту його вчинення. Під час укладення кредитного договору він не передбачав і не міг передбачити значне здешевлення національної валюти внаслідок фінансової нестабільності в Україні, яка на сьогоднішній день ставить його в скрутне фінансове та життєве становище. Завчасна обізнаність про всі істотні умови договору, зокрема про валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором, стала б вирішальною умовою для прийняття рішення про відмову від укладення кредитного договору на існуючих умовах. Істотними умовами оспорюваного договору, зокрема, є кінцеве значення здорожчання кредиту для позичальника та відповідно ціна договору. Реальні умови кредитування не відповідають зазначеним вимогам. Згідно обовязків кредитодавця, закріплених у ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови. Банком не повідомлялось і не було надано йому, як споживачу, у письмовій формі усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації для здійснення ним свідомого вибору. Однією із засад захисту прав споживачів, відповідно до ч. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», є презумпція, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Таким чином, у нього є достатні підстави вважати, що відповідач свідомо замовчував існування валютного ризику при наданні кредиту в іноземній валюті переслідуючи невідомі йому цілі, а відтак його волевиявлення щодо укладання кредитного договору формувалося під впливом омани з боку банку, який приховав від нього важливу інформацію, яка стосується плати за кредит. Крім того, із самого тексту договору про надання споживчого кредиту кредитного договору № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року не вбачається, що валютні ризики повинен нести споживач. А в існуючих межах нормативно-правового регулювання покладення валютних ризиків на позичальника можливо лише за умови дотримання банком зазначених вище вимог п. 3.8. Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10.05.2007 року в частині того, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобовязані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобовязань за кредитним договором несе споживач. Згідно з ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Зі змісту зазначених вище норм законодавства очевидно, що банк не мав права замовчувати і приховувати інформацію стосовно валютних ризиків під час виконання зобовязань за кредитним договором, оскільки це не право, а обовязок банку попередити споживача про наявність таких ризиків. Відповідно до ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Згідно з інформацією з офіційного веб-сайту Національного Банку України офіційний курс гривні до одного долару США станом на 27.06.2008 року становив 4,848900 (на момент видачі кредиту). Однак, Банк нараховує йому суму заборгованості по кредиту по офіційному курсі гривні до одного долару США станом на 17.08.2015 року 21,757665. Внаслідок цього, банк вимагає повернення 545 658,52 грн. по тілу і відсотках кредиту та пені у сумі 5 945,06 грн. Таким чином, банк незаконно установив обовязкові для позичальника умови несення валютних ризиків, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Зазначені умови договору про надання споживчого кредиту, вочевидь є несправедливими, оскільки відповідач збільшив ціну договору, наслідком чого став істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Постановою Національного Банку України від 10.05.2007 року № 168 затверджено Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), які містять окремі вимоги до договорів, що укладаються між споживачами та банками, та до інформації, яка при цьому повинна бути надана споживачу. Відповідно до п. 2.1. Правил банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту Згідно п. 3.1. 3.3. Правил банки зобовязані у кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача. А також, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі). Таким чином, ціна кредитного договору є його істотною умовою, яка обовязково зазначається у договорі або додатку до нього, включає всі платежі, які має здійснити позичальник для виконання договірних зобовязань на користь банку, та текстуально відображається словами «абсолютне значення подорожчання кредиту». В даній справі сторони не досягли згоди по істотних умовах кредитного договору, зокрема щодо ціни договору, оскільки у кредитному договорі № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року не зазначено абсолютне значення подорожчання кредиту. Також, в порушення п. 3.8. Постанови Правління Національного банку України «Про затвердження правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» № 168 від 10.05.2007 року кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104, укладений 27.06.2008 року не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом. Крім того, відповідно до заяви Публічного акціонерного товариства комерційний банк Надра в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію [PERSON] від 20.01.2016 року у цивільній справі № 686/17031/15-ц графік погашення кредиту не передбачений кредитним договором, оскільки умови погашення прописані безпосередньо в самому кредитному договорі. Отже, згідно положень чинного законодавства вбачається, що кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства і укладений з порушенням зазначених вище правових норм, тому просить позов задоволити. Позивач в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Представник позивача [PERSON] суду пояснила, що позивач дійсно уклав кредитний договір та до 2015 року виконував свої зобов'язання за ним. Проте, курс долара зріс і позивач звернувся до банку щоб розділити валютні ризики між сторонами але йому відмовили. А в серпні 2015 року банк звернувся до нього з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, після чого звернувшись за отриманням правової допомоги позивач дізнався, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства України і суму заборгованості за кредитом розрахувати не можливо. Тому позивач звернувся до суду з позовом про визнання правочину недійсним, при цьому строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки про порушення свого права він дізнався в кінці 2015 року після звернення банку до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, оскільки даний позов безпідставний, кредитним договором визначено всі істотні умови про які було повідомлено Позивача. Ціну вказаного договору становить сума кредиту і відсотки, також враховуючи, що в договорі зазначено щомісячний платіж і строк кредитування 240 місяців, це дозволяє визначити сукупну вартість кредиту. Інші витрати не входять до сукупної вартості кредиту, оскільки не передбачені умовами кредитного договору та не можуть впливати на дійсність договору. Крім того, подорожчання валюти відбулось у 2009 році і позивач з того часу міг звернутись до суду з вказаним позовом, тому просить застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа в судове засідання не з'явилась, причин неявки в судове засідання не повідомила, її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задоволити з підстав викладених у позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 27.06.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ Надра було укладено кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104, згідно п.п. 1.1., 1.2, 1.3, 1.4 якого йому було надано кредит у сумі 30 000 доларів США строком до 26.06.2028 року, зі сплатою відсотків в розмірі 14,19 % річних за користування кредитом, з цільовим призначенням кредитних коштів: проведення розрахунків по договору купівлі-продажу № 2215 від 26.06.2008 року та оплата комісії за розрахунки за цим договором. 02.07.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ Надра було укладено Додаткову угоду №1 до кредитного договору № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року відповідно до якої було змінено суму кредиту, а саме п.1.1 кредитного договору викладено в новій редакції, згідно якої банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченності, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 31800 доларів США в порядку та на умовах, визначених кредитним договором № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року за програмою Перше Житло. Для забезпечення виконання зобовязань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат в день укладення кредитного договору 27.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк Надра та [PERSON] було укладеного договір поруки № 104-П. Крім того, в якості забезпечення виконання позичальником зобовязань щодо погашення кредиту, відповідно до договору іпотеки від 27.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Хмельницького нотаріального округу [PERSON], ним було передано банку в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: Хмельницька область, Хмельницький район, с. Лісові Гринівці, вул. Висока, 19. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину, встановлених спеціальними законами. У частині 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно вимог ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Позивач в обґрунтування своїх вимог вказує про його не попередження банком до укладення кредитного договору про валютні ризики. Однак, слід зазначити, що укладаючи спірний договір в іноземній валюті позивач погодився з усіма його умовами та сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу і в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Також незмінюваність курсу гривні відносно до іноземних валют, зокрема до долара США, законодавчо не закріплена. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч. 3 ст. 533 ЦК України). Відповідно до п. 7 висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р. грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Отже, в силу положень статей 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. 23 серпня 2002 року Національним Банком України ВАТ КБ «Надра» була видана банківська ліцензія № 21 на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 04 листопада 2005 року Національним Банком України виданий дозвіл № 21-2 на право здійснення операцій, згідно з додатком до цього дозволу. В Додатку до дозволу № 21-2 від 04 листопада 2005 року визначений перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ КБ «Надра» з валютними цінностями. Відповідно до Закону України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011 р. частину першу ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім такого змісту: надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється". Кредитний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті між сторонами по справі був укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI за наявності ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а отже банк на законних підставах видав [PERSON] кредит в іноземній валюті. У відповідності до ст.60 ЦПК України, позивачем та його представником не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту навмисного введення позивача в оману шляхом приховування будь-якої важливої інформації перед укладенням договору. В своїй позовній заяві позивач також вказав, що кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки положення договору містять дискримінаційні умови, що призвело до встановлення для нього жорстких обов'язків та відповідальності і надання значної переваги банку, позбавляючи його значного обсягу прав та грубо порушуючи його права споживача. Однак, слід зазначити, що на момент підписання кредитного договору № 27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року, додаткової угоди до нього та договору іпотеки позивач був дієздатною особою,\~\~ його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Він не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував умови кредитного договору. При цьому позивач не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту відповідно до ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та не просив змінити або роз'яснити окремі положення оспорюваного кредитного договору та звернувся до суду про визнання кредитного договору недійсним з підстав невідповідності закону тільки після звернення кредитора до суду з позовом про стягнення заборгованості за цим договором. Разом з тим, згідно ч.1 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення кредитного договору) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Згідно з п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний\~повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо). За змістом статей\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно п. 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168, банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту. Згідно п.3.1. вказаних Правил Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно п.3.4 розділу 3 вказаних Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити в т.ч.: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). Згідно п.3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Пунктом 3.2. Вказаних Правил передбачено, що кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Однак, відповідачем при укладенні оспорюванного договору не було дотримано п.п.2.1, 3.1, 3.2, 3.3, 3.4 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. № 168 та п. «д» ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції на час укладення кредитного договору). В своїх письмових запереченнях представник відповідача зазначив, що інструментом для визначення сукупної вартості кредиту є реальна процентна ставка, виражена у процентах річних. В п.1.3.1 зазначено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,19% річних. Нарахування відсотків за користування кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та враховується день погашення кредиту. Надання інформації клієнтам - фізичним особам про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту здійснюється шляхом надання споживачам інформаційного листа "Інформація про умови кредитування". Зазначений лист був розміщений в загальнодоступних місцях та на власній веб-сторінці Банку. В разі, якщо споживача влаштовують умови кредитування, він підписує відповідну анкету-заяву, в якій зазначено, що банк ознайомив споживача з умовами кредитування, тарифами та орієнтовною сукупною вартістю. Зі змісту заяви-анкети [PERSON] від 17.06.2008 року вбачається, що підписанням цієї заяви він підтверджує, що ознайомлений з умовами кредитування споживчої нерухомості. Проте, відомостей про його ознайомлення з орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо) вказана анкета-заява не містить. У відповідності до ст.60 ЦПК України представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження повідомлення позивача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту та супутні послуги. Отже, доводи позивача про те, що кредитний договір № 27/06/2008/840-К/104, укладений між сторонами 27.06.2008 року не містить графіку платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг та не надання йому перед укладенням кредитного договору в письмовій формі інформації про орієнтовну сукупну вартість кредиту є обґрунтовані, оскільки належними та допустимими доказами не спростовані. Разом з тим, представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки договір було укладено кредитний договір було укладено 27.06.2008 році, а позивач звернувся до суду 26.01.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.1\~ст.261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК України). Твердження пердставника позивача в судовому засіданні, що про порушення свого права позивач дізнався лише в кінці 2015 року, після зверненння ПАТ КБ «Надра» до суду з позовом до нього про стягнення заборгованості та отримання правової допомоги, суд до уваги не приймає, оскільки після укладення кредитного договору в 2008 році позивач сплачував платежі за кредитним договором і не був позбавлений можливості отримати додаткову інформацію щодо умов кредитування у відповідача, у разі необхідності скористатись правововою допомогою та звернутись до суду у встановлені законом строки. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні його позову до ПАТ КБ «Надра» про визнання недійсним кредитного договору №27/06/2008/840-К/104 від 27.06.2008 року, відповідно до ч.4\~ст.267 ЦК України.

Outcome: dismissed