Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON], про втрату права користування житловим приміщенням мотивуючи тим, що вона є власником 1/2 частини квартири № [ADDRESS]. Відповідач у справі - колишній чоловік, який зареєстрований у вказаному житловому приміщенні, проте фактично у вказаній квартирі не проживає більше 12 років. Звернутись до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації з належної їй квартири не має можливості, оскільки [PERSON] припинив спілкування з нею. За місцем реєстрації він тривалий час не проживає, а тому виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за відповідачем, чим об'єктивно порушуються її права, тому змушена звернутися за захистом до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали повністю та просили суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечували, підтвердивши, що відповідач зареєстрований в належній позивачу квартирі, але більше 12 років за місцем реєстрації не проживає. Представник третьої особи направив на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце судових засідань повідомлявся належним чином, про що свідчать оголошення на офіційному веб-сайті Богородчанського районного суду Івано-Франківської області. Відзиву проти позову не надав. Положеннями ст. 280 ЦПК України передбачається, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд визнав можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, враховуючи те, що відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин. Вислухавши позивача та її представника, свідків, дослідивши докази у справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач та третя особа є власниками квартири № [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17 лютого 1998 року та згідно технічного паспорта (а.с. 23, 24). Відповідач зареєстрований в [INFO] по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи, виданою виконавчим комітетом Богородчанської селищної ради 29 січня 2018 року (а.с. 25). 30 жовтня 2013 року рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.32). Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що останні 10 років відповідач в квартирі № [ADDRESS] не проживає. Згідно актів обстеження умов проживання від 04.10.2012 року, 03.05.2013 року, 01.11.2013 року, 01.12.2016 року, 01.04.2016 року, 25.01.2018 року відповідач в [ADDRESS] не проживає (а.с.26-31). Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов'язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб'єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" зазначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Оскільки в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у спірній квартирі, не здійснює оплату за користування жилим приміщенням та за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участі у спільному побуті, не є власником спірної квартири, суд вважає за необхідне визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі вищенаведеного, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved