Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

02 квітня 2015 року позивачка звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на домоволодіння (а.с.2-5). В обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на праві власності належить 1/2 частина домоволодіння [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 08.04.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Гуніною В.І. за реєстром № 1984, що зареєстровано в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 603 за реєстровим № 76. Зазначена частина домоволодіння мала процент готовності 38% і складалася з незакінченого будівництвом будинку літ. Б-1 та частини господарських будівель. Домоволодіння розташовано на земельній ділянці загальною площею 712 кв.м. Колишній власник ? частини домоволодіння, у якого позивачка її придбала згідно до рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 213/2 від 16.08.1996 року отримав дозвіл на будівництво нового житлового будинку замість старого за адресою: [ADDRESS]. Отримавши даний дозвіл [PERSON] збудував житловий будинок літ. Б-1, який не було обладнано. Згідно рішення Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 95 від 21.03.1997року [PERSON] отримав дозвіл на продаж незакінченого будівництвом житлового будинку. Придбавши вищевказану частину домоволодіння та з'ясувавши, що інша частина зазначеного домоволодіння ні за ким взагалі не зареєстрована та прийшла у неналежний стан, що підтверджується довідкою КП ДМБТІ, позивачка приватизувала земельну ділянки за адресою: [ADDRESS], загальною площею 712 кв.м. з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS] площею 0,0712га. Після отримання державного акту на землю позивачка, маючи рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 213/2 від 16.08.1996 року про дозвіл на будівництво нового житлового будинку замість старого, почала будівництво житлового будинку та господарчих споруд на належній їй земельній ділянці, який у 2000р. був закінчений. В подальшому позивачка звернулася до Державної реєстраційної служби із заявою про реєстрацію об'єкта нерухомості, але їй було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень, де зазначено, що питання визнання права власності на новостворені об'єкти нерухомості вирішується у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок літ. Б-1, що складається з одного поверху, загальною площею 89,1кв.м., житловою площею 48.8кв.м., гараж літ. В, площею 31,3кв.м., сараю літ. Г, площею 13,1кв.м., навіс літ. Е, площею 18,6кв.м., вбиральня літ. Д, площею 1,7кв.м., вольєр літ. Ж, площею 5,7кв.м., веранди літ. б-1, площею 7,5кв.м. за адресою: [ADDRESS]. У судове засідання позивачка в особі свого представника за договором адвоката Сороки Т.В., не з'явилась. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлялась належним чином. До суду представник надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с.88). Відповідач Дніпропетровська міська рада в особі свого представника за довіреністю - Максименко С.М., в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник надав до суду письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Проти позовних вимог заперечує у повному обсязі (а.с.91). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст.16 ЦК України, одними із засобів захисту цивільних прав та інтересів судом є визнання права та визнання правочину недійсним. Підставою звернення до суду позивачки із даним позовом до суду є захист майнових прав та інтересів, пов'язаних із обмеженням її можливості належної реалізації права користування нерухомим майном. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 08 квітня 1997 року [PERSON] придбала 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною В.І. за реєстром № 1984, що зареєстровано в КП ДМБТІ в реєстрову книгу № 603 за реєстровим № 76(а.с.38). Вищевказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0712 га. 15 жовтня 1998 року [PERSON] був отриманий Державний акт на право приватної власності на землю серії ДП Д* № 018237 81164008, виданий Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради народних депутатів на підставі рішення № 1651 від 20.08.1998 року, з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: [ADDRESS], площею 0,0712 га. Акт зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 018237 (а.с.43,44). У 2000 році позивачкою за власні кошти був збудований житловий будинок та господарські споруди на належній їй земельній ділянці розташованій за адресою: [ADDRESS], площею 0,0712 га. Відповідно до технічних паспортів, складених 16.11.2001 року КП ДМБТІ та 11.09.2013 року ТОВ "Содель", на земельній ділянці площею 0,0712 га розташовані: житловий будинок літ. Б-1, загальною площею 89,1кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., гараж літ. В, площею 31,3 кв.м., сараю літ.Г, площею 13,1 кв.м., навіс літ. Е, площею 18,6 кв.м., вбиральня літ. Д, площею 1,7 кв.м., вольєр літ. Ж, площею 5,7 кв.м., веранди літ. б-1, площею 7,5 кв.м. (а.с.18-24,25-30). Згідно довідки КП "Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації " станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі відсутні відомості щодо реєстрації права власності за адресою: [ADDRESS], за гр. [PERSON] - 1/2 частина житлового будинку літ.А-1, з відповідними господарчими будівлями і спорудами, та незакінчений будівництвом будинок літ.Б-1, процентом готовності 38% (а.с.16,56). Відповідно до ст. 331 Цивільного кодексу України, право власності на новостворене нерухоме майно( житлового будинку, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором чи законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Згідно з ст.376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Відповідно до ч.3 ст.375 ЦК України, право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Для визначення правильності будівництва житлового будинку [PERSON] звернулась до ТОВ "Содель" із заявкою про здійснення проектувальних робіт та проведення технічного висновку по даному питанню. Згідно до отриманого висновку , житловий будинок літ. Б-1, що складається з одного поверху, загальною площею 89,1 кв.м., житловою площею 48.8 кв.м., гараж літ. В, площею 31,3 кв.м., сараю літ. Г, площею 13,1 кв.м., навіс літ. Е, площею 18,6 кв.м., вбиральня літ. Д, площею 1,7 кв.м., вольєр літ. Ж, площею 5,7 кв.м., веранди літ. б-1, площею 7,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS], виконані згідно з проектною документацією за будівельними нормами, стандартами і правилами. Обладнання встановлено згідно з актами про його прийняття в після випробовування у визначеному порядку. Заходи з охорони праці, забезпечення вибухобезпеки, пожежної безпеки, охорони навколишнього природного середовища і антисейсмічні заходи, передбачені проектом, проведені у повному обсязі. 03 липня 2013 року [PERSON] отримано Витяг з державного земельного кадастру про земельну ділянку , де зазначено, що належній мені на праві власності земельній ділянці за адресою [ADDRESS], площею 0,0712га, присвоєний кадастровий № 1210100000:08:225:0003 (а.с.44). На підставі вищевказаних документів, 19 грудня 2013 року за № ДП 182133540 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Дніпропетровської області позивачці видана Декларація про готовність об'єкта до експлуатації, в якій зазначено, що об'єкт: житловий будинок літ. Б-1, що складається з одного поверху, загальною площею 89,1кв.м., житловою площею 48,8 кв.м., гараж літ. В, площею 31,3 кв.м., сараю літ. Г, площею 13,1 кв.м., навіс літ. Е, площею 18,6 кв.м., вбиральня літ. Д, площею 1,7 кв.м., вольєр літ. Ж, площею 5,7 кв.м., веранди літ. б-1, площею 7,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS], вважати закінченим будівництвом та готовим до експлуатації (а.с.39-42). Відповідно до Постанови КМУ від 09.09.2009р. № 1035р. «Про затвердження Тимчасового порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом приватних житлових будинків садибного типу, дачних та садових будинків з господарськими спорудами і будівлями, споруджених без дозволу на виконання будівельних робіт» самочинно збудовані об`єкти нерухомого майна до 05.08.1992р. при наявності Висновку про технічний стан (будівлі) не потребують додаткових актів введення в експлуатацію. Згідно з ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч.5 ст.376 Цивільного Кодексу України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Відповідно до Листа Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.02.2013року № 40-16-518 "Щодо реєстрації та отримання правоустановчих документів на об'єкт самочинного будівництва " зазначено, що Верховною Радою України 20.11.2012 прийнято в цілому Закон України № 5496-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань регулювання містобудівної діяльності" (набрав чинність 05.01.2013), яким внесено зміни до пункту 9 розділу V "Прикінцеві положення" Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", зокрема в частині продовження дії порядку прийняття в експлуатацію збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, збудованих у період з 05.08.92 до 12.03.2011, а також громадських будинків I і II категорії складності, будинків і споруд сільськогосподарського призначення I і II категорій складності, збудованих до 12.03.2011року. У відповідності до п.4 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004року, право на нерухоме майно, що виникло до набрання чинності цього Закону, визнається дійсним у разі відсутності їх державної реєстрації , передбаченої цим законом, за умови, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Згідно до п. 3.1 Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних ( садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І і ІІ категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року №91, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 11.07.2011 року за № 830/19568, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992року індивідуальних(садибних) житлових будинків , садових, дачних будинків господарських (присадибних) будівель та споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до листа Міністерства юстиції України від 19.10.2007року № 19-39-827 «Щодо надання роз'яснення деяких питань законодавства, пов'язаних з державною реєстрацією прав власності на нерухоме майно», у разі, коли право власності на нерухоме майно виникає на підставі рішення суду, єдиним можливим документом, що підтверджує виникнення права власності на новостворене нерухоме майно, є рішення суду. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог вважає позовні вимоги [PERSON] є законними, у повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved