Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-20 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з позовною заявою до відповідача Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] з урахуванням уточнення зазначила, що у період з 04 квітня 2017 року по 18 червня 2020 року вона, знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради. Під час знаходження у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень місяць у розмірі 3599 грн. 64 коп., 18 червня 2020 року позивачка була звільнена, у зв`язку з звільненням відповідачем повинно бути нараховано до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 3599,64 грн., та компенсацію за 34 дні з однією та 5 днів за іншою посадою невикористаної відпустки відповідно в розмірі 4866,18 грн.. Позивач [PERSON] , в обґрунтування позовних вимог з урахуванням уточнення зазначила, що у період з 28 серпня 2018 року по 18 червня 2020 року вона, знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради. Під час знаходження у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень місяць в розмірі 2525 грн. 22 коп., 18 червня 2020 року позивачка була звільнена, у зв`язку з звільненням відповідачем повинно бути нараховано до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 2525,22 грн., та компенсацію за 19 дні невикористаної відпустки в розмірі 2665,51 грн.. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] з урахуванням уточнення зазначила, що у період з 16 вересня 2013 року по 18 червня 2020 року вона, знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради. Під час знаходження у трудових правовідносинах з Відповідачем, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за червень місяць у розмірі 5035 грн. 50 коп., 18 червня 2020 року позивачка була звільнена, у зв`язку з звільненням відповідачем повинно бути нараховано до виплати заробітну плату за червень 2020 року в розмірі 5035,50 грн., та компенсацію за 18 дні з однією та 8 днів за іншою посадою невикористаної відпустки відповідно в розмірі 4103,20 грн.. В силу ч.1 ст. 117 КЗпП України позивачі просять суд стягнути з відповідача окрім заборгованості по заробітній платі та компенсацію невикористаної відпустки, середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення та витрати на надання правової допомоги, крім того вирішити питання про стягнення з відповідач судовий збір. Ухвалою судді від 18.09.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з викликом сторін. 13 жовтня 2020 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області об`єднано цивільну справу за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні з цивільною справою за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні ( № 372/3135/20), цивільною справою за позовом [PERSON] до Виконавчого комітету Української міської ради Обухівського району Київської області про стягнення грошових коштів невиплачених при звільненні ( № 372/3124/20), в одне провадження, присвоївши об`єднаній справі № 372/3132/20 (провадження № 2-1785/20). В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та уточнення до неї, та повідомив, що позивачі були звільнені з займаних посад за згодою сторін, однак заробітна палата, та компенсація невикористаних відпусток позивачам виплачено не було. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечила, надала до суду відзив, в якому зазначила, що на адресу відповідача надійшов наказ від колишнього директора ЗДО «Сонечко» про звільнення працівників вказаного закладу, однак вказаний наказ не містить інформацію про необхідність здійснення виплат коштів позивачам, крім того позивачам були нараховані та виплачені авансові виплати за першу половину червня 2020 року, однак табель за дні з першої половини червня 2020 року до дня звільнення позивачів на адресу відповідача не надходив, відтак проведення розрахунків виплат колишнім працівникам ЗДО «Сонечко» у день звільнення не було можливе. При звільненні та до теперішнього часу позивачі не звертались до відповідача із заявами про виплату їм компенсації за невикористанні дні щорічної основної відпустки, та не надавали підтверджуючих документів, для можливості здійснення зазначених виплат. Суд, заслухавши представника позивачів, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи та оцінивши їх у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч.1,5,6ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Судом встановлено, що у період з 04 квітня 2017 року по 18 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради , що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді музичного керівника та інструктора з фізичної культури за сумісництвом. У період з 28 серпня 2018 року по 18 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради , що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді вихователя. У період з 28 серпня 2018 року по 18 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради , що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді вихователя. У період з 16 вересня 2013 року по 18 червня 2020 року [PERSON] , [INFO] , знаходилась у трудових відносинах з ЗДО « Сонечко» , яке знаходиться на балансі Виконавчого комітета Української міської ради , що підтверджується записами у трудовій книжці, копія якої міститься в матеріалах справи, на посаді вихователя та вихователя-методиста за сумісництвом. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 18 червня 2020 року позивачі були звільнені за згодою сторін, окрім того позивачами не отримано заробітню плату за червень. 22.06.2020 року до виконавчого комітету Української міської ради надійшов лист колишнього директора [PERSON] з наказом №50-к від 18.06.2020 року про звільнення працівників ЗДО «Сонечко» у тому числі, про звільнення позивачів та їх особисті заяви на звільнення, в яких містилось прохання здійснити розрахунок у заробітну плату за червень 2020 року. Вказаний наказ містить лише положення щодо звільнення осіб із посиланням на відповідні пункт та частину Кодексу законів про працю України та не містить інформації щодо необхідності здійснення виплати коштів, належних працівникам при звільненні. Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Позивачам за червень 2020 рок, відповідачем виплачено авансові виплати відповідно до табелю за першу половину червня 2020 року, вказаний факт підтверджується поясненнями представника відповідача та не спростовано представниками позивачів. У зв`язку з відсутністю інформації про проведення розрахунку виплат позивачам у день звільнення, Виконавчим комітетом Української міської ради Обухівського району Київської області виплати здійсненні не були. Відповідно до вимог ч.1 ст.47, ч.1 ст.83 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, в тому числі й виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної та додаткової відпустки, у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до " та " з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу необхідно розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Враховуючи відсутність доказів невикористаної відпустки позивачами, та заборгованості по заробітній платі заявлені вимоги про їх стягнення з відповідача є безпідставними та не підтвердженими належними та допустимими доказами, позивачами не надано до суду інформацію, з приводу невикористаних днів відпустки, та її компенсацію. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник позивачів не звертався до суду з клопотанням про витребування належних та допустимих доказів, в обґрунтування уточнених заявлених позовних вимог. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Вирішуючи питання про стягнення з відповідача на користь позивачів компенсацію невикористаної відпусти кожному з позивачів суд зазначає, що позивачами не надано доказів до суду, проте, що при звільненні та до теперішнього часу вони звертались до відповідача із заявами про виплату їм компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки. З приводу стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, слід зазначити, що 05 липня 2020 року між позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та адвокатом Романенко Олександром Анатолійовичем укладено договір про надання правової допомоги. На підтвердження факту сплати вартості наданої правової допомоги до позовної заяви долучено копії актів про прийняття-передачі наданих послуг та прибуткові касові ордери про отримання готівки на суму 15400 грн., від кожного з позивачів. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст.59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 15400,00 грн. на користь кожного з позивачів, суд виходить із фактично підтверджених та узгоджених з матеріалами справи наданих послуг, складності правовідносин між сторонами та їх правового регулювання, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне відмовити в задоволені вказаної вимоги. Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 64 Конституції України право на звернення до суду за захистом своїх прав і свобод не підлягає обмеженню. Дане право гарантоване усім фізичним та юридичним особам, права і свободи чи інтереси яких порушені, невизнані або оспорені. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed