Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У вересні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним Кредитний договір № МК-77719023043-0 від 30.09.2019 року укладений між нею та відповідачем ТОВ "Центрокредит". В обґрунтування позову зазначалось, що 30 вересня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Центрокредит" та [PERSON] було укладено Кредитний договір № МК-77719023043-0. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору кредитодавець надає позичальнику фінансову послугу з наданням коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту для власних потреб, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом відповідно до умов договору. Згідно з п. 1.1.1. Кредитного договору сума кредиту 1600 грн. 00 коп. Відповідно до п. 1.1.2. кредитного договору термін платежу 13.10.2019 р. термін користування кредитом 14 календарних днів. Відповідно до п. 1.1.3 кредитного договору плата за користування кредитом у вигляді процентів є фіксованою та складає 1.65% в день, річна відсоткова ставка за кредитом складає 602.25 %. Таким чином позивач вважає, що при укладанні вищевказаного кредитного договору порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ "Про захист прав споживачів", ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ЗУ "Про захист персональних даних" у зв`язку з чим, позивач була змушена звернутись до суду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 08 вересня 2020 року провадження у вказаній справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті, сторонам встановлені строки для надання відзиву, відповіді на відзив, заперечення. 06 жовтня 2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому зазначалось наступне. Кредитний договір, що оспорюється позивачем, укладений з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи на веб-сайті відповідача (далі - Сайт), які є сукупністю інформаційних та телекомунікаційних систем, в рамках якої реалізуються технології обробки інформації з використанням технічних і програмних засобів, та які у процесі обробки інформації діють як єдине ціле та відповідають вимогам Закону України "Про електронну комерцію". Позивач в момент реєстрації на сайті відповідача створила власний особистий кабінет, шляхом введення у відповідне поле номеру власного мобільного телефону, а також паролю, який позивач визначила самостійно та несе персональну відповідальність за його збереження. [PERSON] виконала всі дії, а саме створила особистий кабінет, заповнила заявку на отримання Кредиту, надала згоду на обробку її персональних даних та підтвердження про ознайомлення з офертою відповідача, які в своїй сукупності свідчать про її свідомий вибір та обізнаність зі всіма умовами та правилами кредитування. Відповідь про прийняття пропозиції укласти електронний кредитний договір № МК-77719023043-0 від 30.09.2019 р. надана позивачем шляхом вчинення послідовних дій в ITC TOB "Центрокредит" в особистому кабінеті на веб-сайті, що відповідає Закону України "Про електронну комерцію".На спростування доводів позивача щодо ненадання повної інформації про умови кредитування відповідач зауважує, що на офіційному сайті останнього у вільному доступі для всіх клієнтів розміщена повна інформація щодо Договору кредиту та порядку його укладення, що відповідає вимогам ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Крім того, посилання позивача на порушення TOB "Центрокредит" вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" є безпідставним, оскільки дана норма закону не містить частини другої і, відповідно, тих положень, на які посилається позивач. У зв`язку з наведеним, представник ТОВ "Центрокредит" просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Позивач в судове засідання не з`явилась подала до суду клопотання, в якому просила позов задовольнити та розглянути справу без її участі, проти заочного рішення не заперечує (а.с. 14). Представник ТОВ "Центрокредит" в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву просив суд розглядати справу без присутності представника відповідача. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 30 вересня 2019 року сторонами укладено кредитний договір № МК-77719023043-0 у формі електронного документу з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на підставі якого позивачем був отриманий кредит, шляхом перерахування на картковий рахунок у розмірі 1600 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,65 % від суми кредиту за кожний день користування, річна відсоткова ставка за кредитом складає 602,25 %, у разі порушення позичальником умов договору (невиконання або неналежного виконання його умов), строком дії на 14 днів, тобто до 13.10.2019 року. Як встановлено із змісту кредитного договору № МК-77719023043-0 від 30 вересня 2019 року, оспорюваний договір укладений в електронній формі, кредит був наданий позичальнику (позивачу) виключно за допомогою веб-сайту кредитодавця (відповідача), за умови ідентифікації позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Вказаним договором від 30 вересня 2019 року передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитом, сплата нарахованих за період користування відсотків, неустойка та інші платежі відповідно до договору, у разі наявності. Відповідно до п. 1.1.1. - 1.1.3. договору, протягом строку кредиту, що складає 14 календарних днів, тобто до 13 жовтня 2019 року, розмір процентів складає 1,65 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, річна відсоткова ставка складає 602,25 %. В додатку 1 до Кредитного договору міститься графік платежів за користування Кредитом із зазначенням дати надання кредиту та строку платежу. Укладаючи договір, позичальник підтвердила, як зазначено у Розділі 10 договору, у пункті 10.1, що до укладення цього договору вона отримала від кредитора інформацію, що визначена частиною другою статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг"; що позичальник повідомлений про свої права згідно зі ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", інформація надана позикодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Кредит, відповідно до п. 1.1.6. договору, надається позичальнику в сумі, що зазначена в п.п. 1.1.1 п. 1.1. Договору шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника протягом одного банківського дня з дня укладення даного договору. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 та ч.3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках у відповідності до ст. 215 ЦК України робить правочин нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність за судовим рішенням. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України, а саме, коли: зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин не має необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідає його внутрішній волі; недотримано встановленої законом форми правочину; правочин не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч.3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Крім того, свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Враховуючи положення ч.1 ст.5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", правочин вважається вчиненим у електронній формі у випадку, якщо в ньому наявні всі обов`язкові реквізити документа. Також, відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 6 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Отже, з врахуванням викладеного, лише наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, забезпечує ідентифікацію сторін та цілісність документа, в якому втілюється воля останніх. Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг", оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис". За приписами ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 ЗУ "Про електронну комерцію"). Частина 5 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" передбачає, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Приписами ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", передбачено поняття "підпис у сфері електронної комерції". Так, відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно п.12 ч.1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію", одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції, чинній на час укладення договору), клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності фінансової установи. Фінансові установи зобов`язані на вимогу клієнта в порядку, передбаченому Законом України "Про доступ до публічної інформації", надати таку інформацію: 1) відомості про фінансові показники діяльності фінансової установи та її економічний стан, які підлягають обов`язковому оприлюдненню; 2) перелік керівників фінансової установи та її відокремлених підрозділів; 3) перелік послуг, що надаються фінансовою установою; 4) ціну/тарифи фінансових послуг; 5) кількість акцій фінансової установи, які знаходяться у власності членів її виконавчого органу, та перелік осіб, частки яких у статутному капіталі фінансової установи перевищують п`ять відсотків; 6) іншу інформацію з питань надання фінансових послуг та інформацію, право на отримання якої закріплено в законах України. Згідно ч.2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції, чинній на час укладення договору) фінансова установа до укладення з клієнтом договору про надання фінансової послуги додатково надає йому інформацію про: 1) фінансову послугу, що пропонується надати клієнту, із зазначенням вартості цієї послуги для клієнта, якщо інше не передбачено законами з питань регулювання окремих ринків фінансових послуг; 2) умови надання додаткових фінансових послуг та їх вартість; 3) порядок сплати податків і зборів за рахунок фізичної особи в результаті отримання фінансової послуги; 4) правові наслідки та порядок здійснення розрахунків з фізичною особою внаслідок дострокового припинення надання фінансової послуги; 5) механізм захисту фінансовою установою прав споживачів та порядок урегулювання спірних питань, що виникають у процесі надання фінансової послуги; 6) реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо), а також реквізити органів з питань захисту прав споживачів; 7) розмір винагороди фінансової установи у разі, коли вона пропонує фінансові послуги, що надаються іншими фінансовими установами. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , шляхом власноручного введення одноразового ідентифікатора отриманого від відповідача, прийняла публічну пропозицію (оферту) та підписала кредитний договір (здійснила акцепт пропозиції відповідача), тобто договір укладено у відповідності до ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію". Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] підписуючи договір, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилася з усіма його умовами, зокрема, щодо ознайомлення з Правилами надання грошових коштів у позику ТОВ "Центрокредит", та приймаючи до уваги, що доступ до вказаних Правил є вільним, тому позивач мала можливість та час безперешкодно ознайомитися з ними на офіційному сайті відповідача, та в разі незгоди з ними відмовитися від підписання договору, в зв`язку з чим доводи позивача про ненадання відповідачем інформації, яка стосується наданих фінансових послуг є безпідставними. Стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, чинній на час укладення договору) передбачає, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Отже, посилання позивача на недотримання відповідачем вимог частини 2 вищевказаної статті є недоречними та не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дана частина виключена у відповідності до Закону України №1734-VІІІ від 15 листопада 2016 року. Також, у Договорі зазначено, що позичальник підтверджує, що до укладення договору отримав від кредитора інформацію, що визначена ч.2 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором та підписанням договору, підтвердила, що отримала від відповідача всю необхідну інформацію щодо умов кредитного договору та погодився з ними. Також, позивач вважає, що умови Договору, а саме п.4.3 оспорюваного договору є несправедливим в розумінні п.5 ч.3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч.ч. 1, 2, п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без навязування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобовязана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до змісту п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на загальних засадах цивільного законодавства добросовісності, розумності та справедливості. Положеннями ч. 1 ст. 546 ЦК України передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Так, згідно розрахунку [PERSON] сума компенсації у зв`язку з невиконанням нею зобов`язань згідно умов кредитного договору становить 302,40грн. (1600х(1.35х365)%/365х14=302,40 грн.), що у розумінні позивача є непропорційно великою сумою по відношенню до вартості наданих послуг. Однак, суд не може погодитися з наведеною позицією позивача зважаючи на те, що розрахована нею сума компенсації за невиконання умов договору в розмірі 302,40 грн. є меншою від п`ятдесяти відсотків вартості кредиту (1600?50% = 800 грн.). Отже, посилання [PERSON] на несправедливість п. 4.3 Кредитного договору є необґрунтованим та безпідставним. Крім того, визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" , тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Із аналізу оспорюваного правочину, судом не встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак задля визнання умов цього кредитного договору несправедливими. Крім того, на думку позивача, п.10.2 договору незаконним та суперечить абз.5, 11 ч.2 ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних". Відповідно до підпунктів п.10.2 Договору, позивач підтвердила свою згоду на те, що надає Кредитодавцю згоду на обробку своїх персональних даних. Враховуючи, що позивач підписуючи Договір, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, погодилася з усіма його умовами та підтвердила факт ознайомлення з умовами надання кредитних коштів ТОВ "Центрокредит", а також надала свою добровільну згоду на обробку її персональних даних. Згідно ст. 2 Закону України "Про захист персональних даних", згода суб`єкта персональних даних - добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. У сфері електронної комерції згода суб`єкта персональних даних може бути надана під час реєстрації в інформаційно- телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції шляхом проставлення відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, за умови, що така система не створює можливостей для обробки персональних даних до моменту проставлення відмітки. Відповідно до абз.5 та 11 ч.2 ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних", суб`єкт персональних даних має право: 5) пред`являти вмотивовану вимогу володільцю персональних даних із запереченням проти обробки своїх персональних даних; 11) відкликати згоду на обробку персональних даних. Згідно п.3 ч.1ст. 11 Закону України "Про захист персональних даних", підставою для обробки персональних даних, зокрема є укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних. Отже, відкликання згоди можливе лише стосовно майбутньої обробки персональних даних, але не тих даних, які вже були оброблені. Рішення та процеси, які були здійснені під час обробки персональних даних, не можуть бути анульованими. Таким чином, суд не приймає до уваги доводи позивача щодо незаконності п. 10.2 договору, та що він суперечить абз.5, 11 п.2 ст. 8 Закону України "Про захист персональних даних". Таким чином, суд приходить до висновку, що кредитний договір № МК-77719023043-0 від 30 вереснчя 2019 року, був укладений у спосіб визначений чинним законодавством України з дотриманням вимог щодо його укладення із зазначенням умов, які не порушують вимоги Закону України "Про захист прав споживачів"Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" , існування тяжких обставин, нібито під впливом яких позивач уклала договір на завідомо вкрай невигідних умовах, нею не доведено, відтак відсутні підстави для задоволення позову про визнання кредитного договору № МК-77719023043-0 від 30 вереснчя 2019 року недійсним.

Outcome: dismissed