Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

В серпні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа приватний нотаріус Нікольського районного нотаріального округу Будика Н.М. про визнання правочину дійсним. В обґрунтування позову посилалася на те, що в 2004 році вони з чоловіком [PERSON] у [PERSON] придбали житловий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] за договором купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року, договором купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року, відповідно. Вказані договори були посвідчені приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області Купінським М.М., який на підтвердження нотаріального посвідчення правочину видав на відповідному нотаріальному бланку примірник договору. На підставі зазначеного договору була проведена державна реєстрація правочинів. [INFO] чоловік позивачки - [PERSON] помер. Будучи спадкоємицею першої черги, позивачка звернулася до приватного нотаріуса Нікольського районного нотаріального округу Будика Н.М. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті чоловіка. Проте, [PERSON] було відмовлено, з підстав, що бланки, на яких викладено договори купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року та купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року, не внесені до Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів як витрачені. Перевірити в інший спосіб дійсність вказаних договір не надається можливим, оскільки приватний нотаріус, що посвідчував договори припинив свою діяльність, а його архів перебуває в м. Донецьку на території, не підконтрольній Україні. Просила суд визнати дійсними договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] щодо жилого будинку [ADDRESS] , договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] [PERSON] щодо земельної ділянки, розташовано по [ADDRESS] . Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 05.09.2019 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Копію ухвали надіслано сторонам, відповідачці та третій особі - разом з копією позовної заяви та доданої до неї документами. Відзив та пояснення третьої особи щодо позову до суду не надходили. Ухвалою суду від 25.10.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено її розгляд. Позивачка та її представник до судового засідання не явилися, надали заяву про розгляд справи у її відсутність та наполягали на задоволенні позовних вимог. Представник позивачки адвокат Коваленко К.О., що діє на підставі ордеру, в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеному у позові, просила його задовольнити, оскільки це єдина можливість позивачки реалізувати право спадкування після смерті чоловіка. Відповідачка до судового засідання не з`явилася, відзиву на позов не подала Третя особа до судового засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши надані докази, заяви по суті справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина 1, 3 статті 13 ЦПК України). Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено статтею 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.09.2003 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Жовтневого РУЮ міста Маріуполя, актовий запис № 632 від 12.09.2003 року (а.с.7). На підставі копії договору купівлі -продажу від 26.08.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладений договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] , за яким [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] придбали жилий будинок [ADDRESS] (а.с.16). На підставі копії договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], за яким [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] придбали земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. І (а.с.15). Із наданих документів встановлено, що правочини укладені та оформлені на спеціальному бланку нотаріальних документів , посвідченні нотаріусом . В бланках договорів є відомості про реєстрацію в реєстрі за [ADDRESS],552, є підпис покупців та продавця, нотаріуса, що свідчить про те, що сторонами правочину додержані вимоги про нотаріальне посвідчення правочинів з нерухомістю. Право власності [PERSON] , [PERSON] (по 1/2 частині) на домоволодіння [ADDRESS] зареєстроване в КП "Володарське бюро технічної інвентаризації" 20.09.2004 року, реєстраційний номер 6288737 (а.с.17 зв.). Документів, що підтверджують реєстрацію права власності [PERSON] , [PERSON] на земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, набутого за договором купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року, суду не надано. Навпаки, в матеріалах справи мається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, сформований станом на 10.12.2018 року, з якого вбачається, що на цю дату право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,2246 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, зареєстроване за [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДН №041893 від 21.05.1997 року (а.с.11-14). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим Виконавчим комітетом Зорянської сільської ради Нікольського району Донецької області, актовий запис №24 від 07.09.2018 року (а.с.8). Згідно правового змісту статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належать спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, у зв`язку з чим, приватним нотаріусом Нікольського районного нотаріального округу Будика Н.М. заведено спадкову справу №112/2018 від 25.07.2018 року (а.с.9). 21.03.2019 року приватним нотаріусом Нікольського районного нотаріального округу Будика Н.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину жилого будинку та 1/2 частину земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] (а.с.24). Постанова мотивована тим, що спеціальні бланки нотаріальних документів ВВК №308196, ВВМ №884042, на яких викладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки не внесені до обліку витрачених бланків в Єдиний реєстр спеціальних бланків нотаріальних документів. Підтвердити в інший спосіб використання нотаріусом спеціальних бланків нотаріальних документів не представляється можливим, оскільки той припинив нотаріальну діяльність, а його архів переданий на зберігання до Донецького обласного державного нотаріального архіву в місті Донецьку, що знаходиться на непідконтрольний Україні території. Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів від 21.03.2019 року, бланк ВВК 308196 (договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року), бланк ВВМ 884042 (договір купівлі-продажу земельної ділянки) отриманий приватним нотаріусом Купінським М.М. 09.07.2004 року та 29.09.2004 року, відповідно (а.с.25, 25 зв.). Листом Головного ТУЮ у Донецькій області від 22.05.2019 року підтверджено, що приватний нотаріус по Володарському (Нікольському) районному нотаріальному округу Купінський М.М. припинив нотаріальну діяльність 24.11.2011 року. Архів приватного нотаріуса передано до Донецького обласного державного нотаріального архіву в місті Донецьку, яке на даний час відноситься до переділу населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження (а.с.22-23). Вирішуючи позов про визнання угоди дійсною, суд виходить з наступних положень Цивільного законодавства. Частиною 1 статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 204 ЦК України проголошує презумпцію правомірності правочин. Тобто правомірним є правочин, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що закріплені в статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином, суд робить висновок , що умовами дійсності правочину є законність його змісту, здатність осіб, які укладають правочин, до участі у правочині, відповідність волі та волевиявлення у правочині, дотримання форми правочину та його реальність. За статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (стаття 657 ЦК України). Як було встановлено судом 26.08.2004 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] , 28.10.2004 року - договір купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS], за якими [PERSON] продала, а [PERSON] придбали жилий будинок та земельну ділянку по [ADDRESS] , сплативши при цьому певну грошову суму. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Володарського районного нотаріального округу Донецької області Купінським М.М.. При цьому, договір було підписано сторонами в присутності нотаріуса, останнім було встановлено особи сторін та перевірено їх дієздатність, про що зазначено у договорах. Також в договорах зазначено про те, що його укладення є добровільним та відповідає волі сторін. Як зазначає позивачка, підставою для звернення до суду з позовом, стала відмова приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [INFO] її чоловіка [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в Єдиному реєстрі спеціальних бланків нотаріальних документів відомостей про використання бланків, на яких міститься догори купівлі-продажу жилого будинку земельної ділянки від 26.08.2004 року та 28.10.2004 року. З цього приводу слід зазначити, що порядок правового регулювання діяльності нотаріату встановлений Законом України «Про нотаріат». Ст.3 цього Закону визначено, що нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність. Стаття 2-1 цього Закону містить положення щодо державного регулювання нотаріальної діяльності в Україні, згідно якої контроль за організацією нотаріату, перевірка організації нотаріальної діяльності нотаріусів, дотримання ними порядку вчинення нотаріальних дій та виконання правил нотаріального діловодства здійснюються Міністерством юстиції України, Головним управлінням юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головними управліннями юстиції в областях, містах Києві та Севастополі. В своїй професійній діяльності щодо вчинення нотаріальних дій, нотаріуси використовують спеціальні бланки нотаріальних документів. Порядок постачання, зберігання, обліку та звітності витрачання спеціальних бланків документів був затверджений Наказом МЮУ №67/5 від 14.07.2004 року (Наказ), який діяв на час посвідчення договорів купівлі-продажу, питання про дійсність яких вирішується судом. Так, відповідно до підпунктів 6.3.пункту 6.4. Наказу, облік витрачання бланків суб`єктами здійснюється автоматично програмними засобами прикладного програмного забезпечення, за допомогою якого виготовляються документи реєстрів. Суб`єкти, що не використовують для виготовлення документів програмного забезпечення, передбаченого пунктом 6.3 цього Положення, здійснюють облік витрачання бланків за допомогою книги обліку витрачання спеціальних бланків документів інформаційної системи Міністерства юстиції України. Облік постачання витрачання бланків здійснюється за допомогою Реєстру. Реєстр організований таким чином, щоб була можливість отримати інформацію про статус кожного бланка (виданий, витрачений, недійсний) (підпункти 7.2., 7.3 пункту 7 Наказу). Наказом також визначено, що за недбале ставлення до зберігання та витрачання бланків відповідальні особи суб`єктів несуть відповідальність згідно з чинним законодавством (підпункт 4.3. пункту 4. Наказу). Таким чином, порушення порядку звітності витрачання спеціальних бланків нотаріальних документів має наслідком відповідальність нотаріуса, проте не ставить під сумнів дійсність угоди, яку посвідчено нотаріусом. Судом, на підставі досліджених доказів встановлено, що під час укладення договорів купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] щодо жилого будинку [ADDRESS] , договору купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] з приводу земельної ділянки [ADDRESS] , дотримано всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна: сторони домовились про всі істотні умови договорів, їх волевиявлення посвідчено нотаріусом. В подальшому на підставі нотаріально посвідчених правочинів була проведена державна реєстрація права власності на домоволодіння, майно передано повністю в володіння користування та розпорядження покупців, що свідчить про повне виконання договорів. А тому суд приходить до висновку, про дійсність правочинів, а саме договору купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] від 26.08.2004 року, та договору купівлі-продажу земельної ділянки [ADDRESS] від 28.10.2004 року. Той факт, що нотаріус несумлінно виконав свої обов`язки щодо списання використаних нотаріальних бланків, а держава Україна, надавши повноваження нотаріусу на здійснення нотаріальної діяльності в Україні, не здійснила належний контроль за його діяльністю, в світлі практики ЄСПЛ не може впливати та тим паче порушувати набуте право осіб вільно володіти та розпоряджатись своєю власністю. На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (рішення ЄСПЛ у справах "Лелас проти Хорватії", "Тошкуце та інші проти Румунії") і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (рішення ЄСПЛ у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", "Беєлер проти Італії"). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (рішення ЄСПЛ у справі "Лелас проти Хорватії"). Потреба виправити колишню «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення ЄСПЛ у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки"). Отже в цих рішеннях ЄСПЛ йдеться про дотримання принципу «належного урядування». Він передбачає, що «особа-суб`єкт приватного права, не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки» (рішення ЄСПЛ «Стретч проти Об`єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії» від 24 червня 2003 року. А тому позов [PERSON] про визнання правочинів дійсними слід задовольнити, оскільки це надасть позивачці можливість реалізувати свої права як власника будинку та земельної ділянки, розташованих по [ADDRESS] , в тому числі і реалізувати своє право на спадкування майна після смерті чоловіка.

Outcome: approved