Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

В лютому 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про виселення його з житлового будинку, який розташований за адресою [ADDRESS]. Позивач зазначав, що рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 24.12.2012 року було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок загальною площею 58,30 кв.м. житловою площею 34,30 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк". Посилаючись, на те, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для виселення всіх мешканців житлового будинку, однак на письмову вимогу банку відповідач не звільнив житлове приміщення, представник позивача просив виселити відповідача, який зареєстрований та/або проживає у житловому будинку, що є предметом іпотеки. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд вважає за необхідне ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача в заяві на адресу суду не заперечував проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази по цивільній справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом, 12.03.2008 року між ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») та [PERSON] було укладено кредитний договір № NKVZGК04040101, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в розмірі 7447,50 дол. США на строк до 10.03.2023. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 11.03.2008 року між тими ж сторонами було укладено договір іпотеки, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» житловий будинок що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Житловий будинок, що є предметом іпотеки, придбаний [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Вознесенського районного нотаріального округу Миколаївської області 12.03.2008 року за р.№665. В зв'язку з невиконанням зобов'язань станом на 10.05.2012 року загальна заборгованість становила 13779,44 дол. США. 24 грудня 2012 року Вознесенський міськрайонний суду Миколаївської області по справі за позовом ПАТ КБ "Приватбанк" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалив рішення, яким позовні вимоги задоволено, та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме, на житловий будинок, який розташований за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "Приватбанк" з укладанням договору купівлі-продажу з будь-яким особою - покупцем. 07.10.2014 року ПАТ КБ "Приватбанк" надіслав відповідачу вимогу про звільнення житлового будинку в місячний термін в зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки. Доказів стосовно отримання вказаного повідомлення суду не надано. Також в судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] значиться зареєстрованим з 06.08.2014 року в [ADDRESS], що підтверджується адресною довідкою від 20.02.2015 року. Відповідно до довідки, що була видана Таборівською сільською радою Вознесенського району Миколаївської області від 26.03.2015 року № 123 за адресою [ADDRESS] - ніхто не зареєстрований і не проживає. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно достатті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України "Про іпотеку". Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказане обґрунтування наводиться в Постанові Верховного Суду України від 18.03.2015 року, якою вирішено питання неоднакового застосування Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ України одних і тих самих норм законодавства при вирішенні спорів про виселення. Отже, враховуючи те, що спірний житловий будинок, переданий в іпотеку, був придбаний не за рахунок кредитних коштів, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла. Згідно зі ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Всупереч вимогам ст.ст.60,131 ЦПК України позивач не надав суду належні та допустимі докази про наявність законних підстав для виселення [PERSON] без надання іншого житла. Що стосується обгрунтування позивачем своїх позовних вимог з посиланням на те, що в п. 8.1 кредитного договору зазначено, що кредит береться відповідачем для придбання нерухомості, без визначення індивідуальних ознак, то в даному випадку суд враховує вимоги ч.4 ст. 60 ЦПК України, про те, що доказування не може грунтуватися на припущеннях. При таких обставинах суд приходить до висновку, що недотримання визначеної законом процедури при виселенні мешканців житлового будинку чи житлового приміщення в разі звернення стягнення на предмет іпотеки є підставою для відмови в позові в цій частині .

Outcome: dismissed