Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-07 00:00:00

Представник позивача за довіреністю [PERSON], звернувшись до суду з даним позовом, просить визнати недійсним договір фінансового лізингу № 005165 від 27 березня 2017 року, укладений між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ЕТАЛОН» (надалі- ТзОВ "ЛК"ЕТАЛОН") та застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю лізингова компанія «ЕТАЛОН» на користь позивача [PERSON] грошових коштів в розмірі 80 000, 00 гривень. В обгрунтування позову вказує на те, що 27.03.2017 року між позивачем та відповідачем був укладений договір № 005165 фінансового лізингу. Предметом лізингу укладеного договору є транспортний засіб HYUNDAY TUCSON, який відповідач зобов»язався передати йому у користування на строк та умовах, передбаних вказаним договором, зокрема це мало відбутись після підписання договору та сплати авансового платежу. На виконання договору 27.03.2017 року позивачем було оплачено на користь відповідача 80000 грн. авансового платежу. Зазначає, що після підписання договору та детального ознайомлення з його умовами, позивачем було виявлено, що замість погодженої ціни автомобіля 400000 грн., вказаної в початковій специфікації, у Договорі і додатку до нього його ціна значилась 800000 грн. У позовній заяві зазначає, що 30.03.2017 року до позивача зателефонував представник компанії і повідомив, що обраного автомобіля немає в наявності і запропонував повернути сплачені кошти. Вказує, що 06.04.2017 року представник позивача звернувся до ТЗОВ "ЛК"ЕТАЛОН" з письмовою заявою про повернення коштів, однак відповіді не отримав. Вважає, що вищезазначений договір слід визнати недійсним, оскільки укладений договір фінансового лізингу без відповідного дозволу (ліцензії) та без мети настання правових наслідків. Вказує, також, що недотримана стороною вимога закону щодо нотаріального посвідчення договору. Зазначає, що у відповідності до ст. 216 ЦК України, відповідач зобов"язаний повернути позивачу все, що він отримав на виконання договору, зокрема 80000,00 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, однак подав заперечення, в якому просив позовну заяву [PERSON] залишити без задоволення, укладений договір лізингу визнати дійсним, справу розглядати без участі представника ТзОВ "ЛК "Еталон". Обгрунтовуючи заперечення зазначив, що на виконання договору фінансового лізингу № 005165, позивач 27.03.2017 року, згідно з Додатком № 1, сплатив 80000,00 грн. комісії за організацію, згідно п. 8.2.1а ст. 8 договору. Зазначає, що договір фінансового лізингу, підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені цивільним законодавством. Вважає, що договір фінансового лізингу укладений з позивачем з дотриманням норм Цивільного кодексу України, Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів", містить основні істотні умови, встановлені законом. Зазначає, що на час укладення договору ліцензійні умови провадження господаської діяльності з надання послуг фінансового лізингу не існували, вказує, що договори фінансового лізингу не підлягають нотаріальному посвідченню. Зазначає, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, на які він посилається як на підставу своїх доводів і заперечень. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, з наступних підстав. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1ст.3 ЦК України), а ст.13 ЦК України передбачено заборону на вчинення дій, які б могли завдати шкоди іншій особі, та зловживання правом. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Згідно висновку Конституційного Суду України, викладеного в рішенні від 11.07.2013 року№ 7-рп/2013, умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Судом встановлено, що 27.03.2017 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізиногова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу № 005165 з додатками, згідно п.1.1 якого, відповідач - лізингодавець зобов"язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу в користування предмет лізингу, визначений у п.3.1 договору, а позивач - лізингоодержувач, зобов"язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі, згідно з умовами цього договору (а. с.5-18). Предметом лізингу згідно п. 3.1 є автомобіль HYUNDAY TUCSON. Відповідно до додатку № 1 до договору, вартість предмета лізингу становить 800000,00 гривень, авансовий платіж - 400 000,00 грн., щомісячний платіж - 33333,33 грн., комісія за організацію (10%) - 80000,00 грн., комісія за передачу (3%) - 24000,00 гривень (а. с. 19). Згідно п. 5.1 договору, предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, що становить не більше 50 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та комісії за передачу предмета лізингу. Пунктом 8.2.1 договору визначено, що перший лізинговий платіж складається з: а) комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, повязані з підготовкою та укладення договору, яка визначена у додатку № 1, б) авансу ціни предмета лізингу, який розраховується як авансовий платіж, визначений у додатку № 1, в) комісійної винагороди лізингодавця за передачу предмета лізингу, розмір якої визначений у додатку № 1. Згідно п.8.2.3 договору, лізингоодержувач зобовязаний сплачувати другий лізинговий платіж, що складається з періодичних лізингових платежів, який включає :відшкодування частини вартості предмета лізингу; сплати відсоткової ставки за користування предметом лізингу; сплати комісії за супроводження договору. 27.03.2017 року позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 80 000,00 гривень, що підтверджується копією квитанції № [NUMBER] від 27.03.2017 року, призначення платежу "Оплата згідно договору № 005165 від 27.03.20017 року (а. с.24). Проте, як вбачається з матеріалів справи, предмет лізину у встановлений договором термін [PERSON] відповідачем переданий так і не був через відсутність вказаного автомобіля, що стало причиною звернення до ТзОВ "ЛК "ЕТАЛОН" з претензією, про повернення сплаченої суми (а.с.25-26). Відповідно до ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає, або зобов'язується передати, другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду), з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До правовідносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю - продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із наведених положень законодавства, що регулює правовідносини лізингу, в той час як згідно ст. 806 ЦК України до такого договору застосовуються загальні положення про найм (оренду), згідно самого Закону України "Про фінансовий лізинг" обмежень лише загальними положеннями про найм (оренду) не встановлено. Виходячи із визначень ч.1 ст. 2 вказаного закону, відносини, що виникають у зв»язку з договором фінансового лізингу, регулюються повним обсягом положень ЦК України про найм (оренду), які згруповані у Главі 58 ЦК України. Як вбачається із вказаної глави, договір лізингу являє собою різновид договору оренди (найму) та відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до нього застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Так як предметом лізингу можуть бути різноманітні об»єкти, що віднесені законодавством до основних фондів то до правовідносин лізингу застосовуються норми, що регулюють оренду (найм) конкретного об»єкту. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у ч.2 ст.18 цього Закону, згідно якої умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживачу. Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону). За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобовязання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобовязанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Також, Верховний Суд України у своїй постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15 зробив правовий висновок про те, що договір фінансового лізингу транспортного засобу за участю фізичної особи має бути посвідчений нотаріально. Крім цього, Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-2766цс15 прийшов до висновку, що передбачений договором обов'язок сплатити авансовий платіж в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, адміністративний платіж в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісію за передачу предмета лізингу в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу містить ознаки фінансової послуги, пов'язаної із залученням фінансових активів від фізичних осіб і потребує відповідної ліцензії. Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оцінивши докази по даній справі в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підлягають задоволенню, ґрунтуються на нормах чинного законодавства і доведені повністю доказами, дослідженими в судовому засіданні, спірний Договір фінансового лізингу укладений 27.03.2017 року між сторонами слід визнати недійсним та стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі 80 000 гривень. Крім цього, на підставі ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір. На підставі вищевикладеного та ст.ст.203, 215, 216, 220, 628, 711, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст. 4, 22 Закону України "Про захист прав споживачів",

Outcome: approved