Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON], третя особа - Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ужгородського міського управління ГУ МВС України в Закарпатській області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що в м. Ужгороді та зобов'язати зняти з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона та її донька [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі рішення №43 від 24.03.1999 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.02.2011 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Ужгородської держнотконтори Ластівка А.В., зареєстрованого в реєстрі №3-249. Відповідач [PERSON], який є її колишнім чоловіком, у вказаній квартирі з 2003 року не проживає, однак з реєстраційного обліку за вказаною адресою не знявся. З посиланням на викладене, а також на те, що відповідач [PERSON] в даній квартирі не проживає, але залишається зареєстрованим за вказаною адресою, що змушує її нести додаткові витрати по оплаті житлово - комунальних послуг, перешкоджає їй в реалізації прав як власника користуватися та розпоряджатися своєю власністю, а також з посиланням на норми ст. ст. 16, 405 ЦК України, ст. 41 Конституції України просить суд винести рішення яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : м. Ужгород, вул. Столєтова, 4/18 та зобов'язати відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ужгородського міського управління ГУ МВС України в Закарпатській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за даною адресою. В судове засідання позивач не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. На адресу суду 29.09.2014 року від позивача надійшла заява у якій вона просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. В судове засідання представник третьої особи відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Ужгородського міського управління ГУ МВС України в Закарпатській області не з'явився, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] що в м. Ужгороді належить [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданим виконавчим комітетом Ужгородської міської ради на підставі рішення №43 від 24.03.1999 року./а.с.6/. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина до складу якої в тому числі входить 1/3 частки квартири [ADDRESS] що в м. Ужгороді належній йому на праві власності. Як встановлено судом, [PERSON] прийняла спадщину за померлим батьком [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом виданим 24.02.2011 року державним нотаріусом Першої Ужгородської держнотконтори Ластівка А.В., зареєстрованого в реєстрі №3-249 на 1/3 частки квартири [ADDRESS] що в м. Ужгороді, яка належала померлому ./а.с.5/ Згідно довідки ЖРЕР № 2 "Підзамок " від 25.09.2014 року за №1407 у квартирі [ADDRESS] що в м. Ужгороді зареєстрований відповідач - [PERSON] , який з 2003 року за вказаною адресою не проживає /а.с.30/ Як встановлено судом, згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії 1-ФМ №038962 від 28.07.2003 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. /а.с. 8/ Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач по справі не є членом сім'ї власника квартири і не перебуває з власником квартири у сімейних відносинах та не проживає у спірній квартирі з 2003 року. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання Ужгородського МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області зняти з реєстрації місця проживання відповідача, суд вважає що така не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Орган реєстрації,

Outcome: partial