Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-13 00:00:00

У березні 2015 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 05 лютого 2013 року він перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 05 лютого 2015 року шлюб розірвано. За час шлюбу подружжям набуто у власність рухоме та нерухоме майно, зокрема, до маси майна, що підлягає поділу, слід включити непогашене ним зобов'язання перед АТ "Ощадбанк" (далі - Банк) за додатковим кредитним договором №1 від 28 січня 2014 року у розмірі 10652 грн. Оскільки відповідачка в добровільному порядку не бажає поділити боргові зобов"язання перед Банком за укладеним ним (позивачем) вищевказаним кредитним договором, кошти за яким були використані на потреби сім"ї, просить суд ухвалити рішення, яким покласти на нього зобов"язання по сплаті заборгованості перед Банком на загальну суму 10652 грн., стягнувши з відповідачки на його користь 5326 грн. як компенсації половини заборгованості за кредитом, а також понесені по справі судові витрати. В судовому засіданні [PERSON] позов підтримав із наведених у позовній заяві підстав. Пояснив, що споживчий кредит ним було взято в Банку шляхом відкриття особового карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою. Первинний договір з Банком на обслуговування зарплатної картки ним було укладено 22.09.2012 року. На підставі додаткового договору від 28.01.2014 року йому Банком на зарплатну картку зараховано 12800 грн. кредиту, які вони з дружиною використали на потреби сім"ї, зокрема, дружина придбала собі шкіряну куртку, а також інші особисті речі. Частина коштів витрачена на продукти харчування, придбання речей необхідних для новонародженої дитини. Про ту обставину, що ним взято кредит на його зарплатну картку дружині було відомо, так як вона неодноразово була з ним у Банку, а також вони разом знімали з картки гроші через банкомат. Відповідачка [PERSON] позов не визнає, заперечує в його задоволенні, так як та обставина, що позивач оформив на себе кредит шляхом зарахування коштів на його банківську зарплатну картку їй відомо не було. Дійсно, коли із зарплатної картки через банкомат знімалися кошти, то позивач повідомляв, що це його заробітна плата. Будь-якого цінного рухомого чи нерухомого майна за час їхнього шлюбу придбано не було, кошти витрачалися на продукти харчування, придбання особистих речей, а також на потреби народженої дитини. У Банку з позивачем, коли він оформляв кредит, вона не була. Сама особисто без його згоди зарплатною карткою позивача ніколи не користувалася. Свідки на стороні позивача [PERSON], [PERSON] суду пояснили, що сторони зареєстрували шлюб у лютому 2013 року, а саме весілля відбулося влітку 2013 року. Цю обставину не заперечили в судовому засіданні й самі сторони. Свідкам відомо, що на весілля позивач купляв обрядовий наряд для нареченої і з цією метою оформляв кредит. Чи оформлявся позивачем кредит після одруження сторін і на які цілі він витрачачений, свідки з впевненістю сказати нічого не можуть. Заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Як убачається з рішення Томашпільського районного суду від 05.02.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке відповідно до ст. 61 ЦПК України має для суду приюдиціальне значення, з 05.02.2013 року по 05.02.2015 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у якому в них [INFO] року народився син [PERSON] (а.с.5). На момент укладення шлюбу та розгляду справи позивач працює монтером колії Вапнярської ПЧ-21 Одеської залізниці і його середньомісячна заробітна плата становить більше 3200 грн. (а.с. 57). Відповідно до змісту позовної заяви, пояснень в судовому засіданні позивача, додаткового договору №1 від 28.01.2014 року, встановлено, що між позивачем, як працівником Одеської залізниці та АТ "Ощадбанк" в особі ТВБВ №10001/02 філії-Вінницького обласного управління АТ "Ощадбанк" 22.09.2012 року за №6044 було укладено договір на обслуговування зарплатної картки (а.с.2,7). Судом встановлено, що Банком розроблено умови кредитування співробітників ДП "Одеська залізниця" та її структурних підрозділів (підприємств) по зарплатних платіжних картках. Зокрема, згідно даних умов, затверджених рішенням кредитного комітету правління АТ "Ощадбанк" від 05.07.2012 року №51 (із змінами від 02.10.2012 року №74), передбачено за бажанням працівника встановлювати ліміт кредиту по зарплатних платіжних картках у розмірах від 90% до 400% розміру середньомісячної заробітної плати, але не більше 35000 грн. зі сплатою 24% річних за користування кредитом, 0,5 % щомісячної плати за обслуговування не використаної частини встановленого кредиту, 0,001% річних плати за користування кредитом протягом грейс-періоду (а.с.70-71). Як убачається з наданим позивачем розрахунків Банку за 2013 рік, ним станом на 28.01.2014 року рахувалося 3100 грн. кредитного залишку (а.с.38-48) і відповідно до п.1 пп. 1.2 додаткової угоди №1 від 28.10.2014 року до договору №6044 від 22.09.2012 року між Банком і позивачем, останньому встановлено кредит у сумі 12800 грн. строком на період дії платіжної картки (а.с. 7). Тобто, виходячи із середньомісячної заробітної плати позивача, Банком було встановлено ліміт кредиту у розмірі 400% середньомісячної зарплати, а саме 12800 грн. З врахуванням наявності у позивача на момент укладення додаткової угоди 3100 грн. кредитного залишку, Банком на зарплатну картку було перераховано 9700 грн. кредиту, які позивачем було отримано шляхом здійснення трьох касових операцій через банкомат 30.01.2014 року, а саме, відповідно знято кошти 4000, 1700 та 4000 грн. (а.с.66). Відповідно до встановленого Банком графіку погашення заборгованості за кредитом (а.с. 6), станом на момент розгляду справи по суті непогашена сума кредиту складає 8010 грн. (а.с. 58). Норми СК України у статтях 57, 60, 61, на підставі частини першої статті 7 цього Кодексу встановлюють принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно набуте подружжям за час шлюбу належить їм на праві спільної сумісної власності; 2) особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Згідно з частиною другою статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Під майном ч. 1 ст. 190 ЦК України має на увазі окрему річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності та справедливості, СК України містить винятки із загального правила, зокрема, у статті 65 цього Кодексу. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов'язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Позивачем не доведено і не надано суду відповідних доказів тому, що одержані ним кошти в період шлюбу за додатковим договором №1 від 28.01.2014 року до договору №6044 від 22.09.2012 року про відкриття фізичній особі карткового рахунку для платіжної картки та здійснення розрахунково-касового обслуговування за дебетово-кредитною схемою були використані в інтересах сім"ї та в свою чергу не спростовано твердження відповідачки, показання свідків [PERSON], [PERSON], які були допитані в судовому засіданні саме за клопотанням позивача, що одержані кошти були використані на придбання речей індивідуального користування, в тому числі й для новонародженої дитини, а також продуктів харчування. Таким чином, судом установлено, що кошти, одержані [PERSON] за кредитним договором з Банком, використані ним не на задоволення потреб сім'ї, а на інші потреби, зокрема, придбання речей індивідуального користування, тому дійшов висновку, що цей договір не створює обов'язки для [PERSON], а відтак в позові повинно бути відмовлено. Зазначена позиція суду відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 червня 2013 року у справі №6-55ц13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати по справі підлягають віднесенню за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed