Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

у грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , котрим з урахуванням уточнень остаточно просив суд: - виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення; - зобов`язати Голосіївський районний відділ ГУ ДМС України зняти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] ; - вселити його в квартиру [ADDRESS] ; - стягнути з відповідачів судові витрати у справі. Свої вимоги мотивував тим, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2003 року, укладеного між ним та [PERSON] , посвідченого ПН КМНО Павленко І.В. за реєстровим № 4011 та зареєстрованого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості 14.05.2004 року, номер запису: 3114 в книзі: д.603-2018. Вказав, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на сьогодні безпідставно проживають у його квартирі, на його вимоги про її звільнення не реагують, зняти з реєстраційного обліку добровільно також не бажають. Зазначив, що на даний час не має доступу до своєї власності. [PERSON] було подано зустрічний позов, в котрому остання просила суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.09.2003 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 4011. Свої вимоги мотивувала тим, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 16.09.2003 року є недійсним, оскільки останній не відповідає вимогам законодавства, чинного на момент його укладення, на момент його укладення [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] , оскільки ордер на вказану квартиру був наданий матері [PERSON] підприємством, на якому вона працювала, - ТФ «Киянка», а також укладенням даного договору було порушено права малолітньої дитини. Ухвалою від 25.12.2015 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 79). Ухвалою від 19.09.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання на 07.11.2018 року (т. 2 а.с. 177-178). 07.11.2018 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 28.01.2019 року (т. 2 а.с. 192). 28.01.2019 року замінено відповідача - Голосіївський РВ ГУ ДМС на Відділ з питань реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб Голосіївської РДА в м. Києві (т. 2 а.с. 221). 28.01.2019 року підготовче засідання відкладено на 15.03.2019 року (т. 2 а.с. 222). 15.03.2019 року підготовче засідання відкладено на 01.04.2019 року (т. 2 а.с. 238). 01.04.2019 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 30.07.2019 року (т. 3). 30.07.2019 року підготовче засідання відкладено на 23.10.2019 року (т. 3 а.с. 55). Ухвалою від 23.10.2019 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд на 23.01.2020 року (т. 3 а.с. 66). 23.01.2020 рок у справі оголошена перерва до 23.04.2020 року (т. 3 а.с. 86). 23.04.2020 року справа не розглядалась, розгляд призначено на 16.09.2020 року (т. 3 а.с. 102). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] первісний позов підтримав в повному обсязі з урахуванням його уточнень, просив його задовольнити, захистивши таким чином права власника майна, оскільки належну йому квартиру незаконно займають відповідачі за первісним позовом. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити за його безпідставністю та недоведеністю, вважаючи, що останній поданий з метою й подальшого зайняття житла. Представник відповідача [PERSON] проти останнього заперечила, просила відмовити у його задоволенні, в той час як наполягала на задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] . Відповідач [PERSON] просила суд відмовити у задоволенні первісного позову, вказавши, що квартира [ADDRESS] була надана матері [PERSON] на підставі ордера, виданого за її місцем роботи - ТФ "Киянка" на сім`ю, що складалась з чотирьох осіб. Вказала, що вселилась до вказаної квартири зі згоди її власника і з 1991 року зареєстрована та постійно проживає у ній, так як іншого житла немає, так само як і її донька - [PERSON] про продаж квартири чоловіком їй нічого не відомо. З огляду на викладене, просила задовольнити зустрічний позов. [PERSON] та треті особи як за первісним позовом, так і за зустрічним, будучи в установленому законом порядку повідомленими про час, дату та місце судового розгляду, явку представників в судове засідання не забезпечили, пояснення на позовні заяви не надали. Заслухавши учасників процесу, котрі з`явились, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 04.03.1996 року [PERSON] звернувся до керівника органу приватизації із заявою про оформлення передачі у приватну власність квартирного приміщення комунальної квартири (т. 2 а.с. 11). Розпорядженням органу приватизації вирішили прохання [PERSON] на передачу квартири [ADDRESS] задовольнити та передати у приватну власність вказану квартиру за рахунок площі, що безоплатно приватизується (т. 2 а.с. 12). Згідно договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06.04.1996 року за р.№ В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.05.1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , продавцем останній була продана квартира [ADDRESS] . За умовами вказаного договору квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого держадміністрацією Московського району м. Києва 26.03.1996 року згідно розпорядження 11961 від 26.03.1996 року (т. 2 а.с. 16). З матеріалів справи вбачається, 16.09.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідченого ПН КМНО Павленко І.В. за реєстровим № 4011 та зареєстрованого КП Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомості 14.05.2004 року, номер запису: 3114 в книзі: д.603-2018 (т. 1 а.с. 7-9). Предметом договору є квартира [ADDRESS] , котра належить продавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого Київською універсальною біржею 06.04.1996 року за р.№ В3071/4545 та зареєстрованого у Київському міському бюро технічної інвентаризації 12.05.1996 року, про що зроблено запис в реєстрову книгу за реєстровим номером 3114. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , котрі на вимоги [PERSON] про її звільнення не реагують. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У даній справі, власник, який придбав житло, не може користуватися своєю власністю, оскільки попередній власник, який втратив право власності на житло, відмовляється виселятися з нього. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У пар. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відображене право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Разом з тим, у ст. 116 ЖК України передбачено підстави для виселення без надання житлового приміщення. Такий вид виселення може бути засобом цивільно-правової відповідальності за порушення договору, закону, суб`єктивних прав інших осіб і може настати в разі: руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає; використання житла наймачем або особами, за дії яких він відповідає, не за призначенням; систематичного порушення наймачем або особами, за дії яких він відповідає, прав та інтересів сусідів; незаконного зайняття житлового приміщення; визнання ордера на приміщення недійсним унаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер. Для застосування ст. 116 ЖК суду необхідно встановити, які саме порушення правил співжиття допускає відповідач, у чому це виражено та які докази є на підтвердження. Так, звернувшись до суду із первісним позовом [PERSON] вказав про те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] незаконно займають його квартиру та не бажають її добровільно звільняти. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , в свою чергу, заперечуючи проти позову, посилаються на правомірність вселення у вказану квартиру, посилаючись на орден на сім`ю з чотирьох осіб, виданого матері [PERSON] ТФ "Киянка". Разом доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України з даного приводу не надали. В той же час, згідно листа ТзДВ "ТФ "Киянка" № 110 від 21.09.2016 року товариство та його правопопередники не були наділені функціями з видачі ордерів своїм працівникам чи будь-яким третім особам, тому будь-які документи, що стосуються видачі ордера на квартиру за адресою: [ADDRESS] на підприємстві відсутні (т. 1 а.с. 96). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані в квартирі [ADDRESS] як фізичні особи без надання паспорта. Підтвердження законності їх проживання за вказаною адресою ними не доведена перед судом доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України. Надані останніми квитанції щодо оплати послуг вказаного, на думку суду, не спростовують. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з огляду на викладене, судом встановлений факт незаконного самоправного зайняття житлового приміщення відповідачами, відсутності ордера на зайняття спірного приміщення та відкриття на їх ім`я особових рахунків для оплати житлово-комунальних послуг, відсутності згоди власника на зайняття квартири, відмову останніх звільнити квартиру, вжиті позивачем заходи не дали позитивних результатів, а тому, є підстави для застосування наслідків, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК, та виселення відповідачів. У ч. 3 ст. 116 ЖК України прописано, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, які самоправно зайняли житлове приміщення, вважаються особи, котрі вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме: без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю в них будь-яких підстав для зайняття житлової площі. Отже, на думку суду, вимога первісного позову про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та вселення до неї [PERSON] підлягає задоволенню. В той же час щодо вимога [PERSON] про зобов`язання зняти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а тому при задоволенні вимог про виселення, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо виселення відповідачів є відповідною правовою підставою для зняття іх з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Розглядаючи позов [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. ст. 215 і 216 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Обставин, визначених ст. 203 ЦК України в ході розгляду даної справи судом не встановлено, доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України під час розгляду також не здобуто. Згідно ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР (1963), в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦК УРСР (1963), в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного правочину, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що договір 16.09.2003 року нотаріально посвідчений, на момент укладення договору 16.09.2003 року власником квартири [ADDRESS] був [PERSON] , котрий, реалізувавши своє право на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі, отримав у відповідності до положень законодавства про приватизацію державного житлового фонду від держадміністрації Московського району м. Києва 26.03.1996 року згідно розпорядження 11961 від 26.03.1996 року свідоцтво про право власності на житло. Отже, момент укладення зазначеного договору квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] , котрий останню приватизував, так як положеннями ст. ст. 1, 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію житлового приміщення із державного житлового фонду мають громадяни України за одночасної наявності наступних умов: 1) на час приватизації особи проживали в ньому, або за якими зберігалось право на житло; 2) такі особи висловили своє бажання на приватизацію житла. Квартира, яка була приватизована одним із подружжя, якщо інший з подружжя не мав права на приватизацію, або не хотів його реалізувати, належить до роздільного майна подружжя і є об`єктом права приватної власності лише цієї особи, а тому при приватизації житла одним із подружжя другий з подружжя не набуває прав щодо цього майна, так само як і інші члени сім`ї особи, яка реалізувала право на приватизацію. Судом також встановлено, що сторонами оспорюваного [PERSON] правочину останній не заперечувався й не заперечується на момент даної справи, останній ними виконаний, перехід права власності зареєстрований в установленому порядку, та недійсним не визнавався. Тому, посилання позивача за зустрічним позовом на те, що на момент відчуження квартири у 2003 році не належала [PERSON] , не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи, так само як і наявність обставин щодо ущемлення особистих або майнових прав неповнолітньої [PERSON] , а тому вони не заслуговують на увагу. Твердження позивача за первісним позовом про використання бланку, на якому був викладений договір від 16.09.2003 року, 15.09.2003 року, через що договір є недійсним, не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи. Отже, судом встановлено, що оспорювані позивачем за зустрічним позовом правочини вчинені у формі, встановленій законом, підписані сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договорів, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договорів та у подальшому виконували їх умови, а тому підстав для задоволення зустрічного позову суд не вбачає. За таких обставин останній не підлягає задоволенню. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial