Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

У лютому 2014 р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому після уточнення вимог (а.с.38-41) просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № LGY0GА00000127 від 14.09.2007 р., укладеного між ним та відповідачкою [PERSON], заборгованість по якому складає 60779,98 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 14.09.2007 р. - квартиру за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки позивачем з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, та виселити відповідачів зі зняттям її з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на невиконання відповідачкою [PERSON] зобов'язань за кредитним договором щодо погашення кредиту. Представник позивача у судовому засіданні позов та викладене в ньому підтримав. Доповнив, що розмір підвищеної відсоткової ставки збільшився з 30% до 57,83% на підставі п.2.3.1 кредитного договору, у договорі не визначено, але вважається правильним обрахування штрафу (процентної складової) від суми заборгованості з тіла кредиту, відсотків, винагороди та пені. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позов не визнали з викладених у запереченнях підстав, просили застосувати позовну давність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій позов не визнав в повному обсязі та письмові заперечення. У судовому засіданні досліджені наступні докази: кредитний договір № LGY0GА00000127 від 14.09.2007 р; розрахунок заборгованості; лист з вимогою; реєстр відправлень №3434 від 08.04.2013 р.; повідомлення про вручення кореспонденції; заява від 14.09.2007 р. на видачу готівки; вимога; реєстр відправлень №24; договір іпотеки від 14.09.2007 р.; письмові заперечення. У судовому засіданні встановлено, що 14 вересня 2007 р. позивач та [PERSON] уклали кредитний договір № LGY0GА00000127, відповідно до якого відповідачка отримала кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 14.09.2007 р. по 14.09.2015 р. включно, у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 14040 грн.. на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного Договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,17 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та [PERSON] 14.09.2007 р. уклали договір іпотеки. Згідно з п. 33.3 договору іпотеки відповідачка надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру площею 34,60 кв.м., житлова площа 18.20 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки (п. 35.4. договору) складає 13605 грн. Зобов'язання за кредитним договором відповідачка належним чином не виконала, в результаті чого, станом на 21.01.2014 р. утворилася заборгованість в розмірі 21566,16 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом - 11187,49 грн., заборгованість з винагороди за надання фінансового інструменту (так згідно з п.7.1 кредитного договору) - 1534 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 8844,67 грн.. Визначаючи розмір заборгованості, в рахунок погашення якої звертається стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного. Не підлягає за безпідставністю нарахування включенню до суми заборгованості штраф (процентна складова) в розмірі 2882,38 грн., передбачений п.5.4 кредитного договору. Згідно цього пункту штраф розраховується в розмірі 5% від суми позову. Разом в цим, в договорі відсутнє тлумачення поняття «сума позову», яке підтверджувало б пояснення представника позивача, що це сукупність заборгованості по кредиту, процентам, винагороді та пені, а не якась інша сума окремих видів заборгованості. Не може суд вважати базою для обрахування цього штрафу і "ціну позову", бо згідно ст.80 ч.1 п.1 ЦПК України це сума, яка стягується. Однак штраф (процентна складова) теж входить до ціни позову і тому аж ніяк не може бути однією зі складових під час визначення бази для обрахунку суми(ціни) позову для нарахування такого штрафу. Також, з останнього речення п.5.4. "При порушенні Позичальником строків платежів… у зв'язку з чим Банк буде змушений звернутися до суду, Позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 250 грн. + 5% суми позову" вбачається, що банк вимушений звернутися до суду саме в момент виникнення порушення умов Договору, а не через кілька років після цього. Тобто саме з моменту виникнення порушення умов Договору і виникає право на нарахування штрафу (процентної складової). Разом з цим, відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору… За невизначеності у договорі бази нарахування штрафу (процентної складової) неможливо перевірити дотримання позивачем наведеного положення ст.526 ЦК України, оскільки фактично розмір цього штрафу залежить тільки від одностороннього тлумачення позивачем і тільки на свою користь умов п.5.4 договору. Частиною 4 ст. 267 ЦК України встановлено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відповідно до ст.261 ч.1 і ч.5 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Тобто перебіг позовної давності починається незалежно від закінчення дії договору саме з того моменту, з якого боржник перестав виконувати свої зобов'язання за договором. Цей висновок повністю кореспондується з позицією ВСУ щодо застосування позовної давності при стягненні заборгованості за кредитними договорами з графіками погашення (тобто з визначеним строком виконання окремого зобов'язання, що входить у сукупність зобов'язання основного) окремо для кожного платежу згідно графіку. Такий графік був передбачений Додатком №1 до кредитного договору, та п.7.9 кредитного договору визнавався його невід'ємною частиною, однак на неодноразові вимоги суду наданий не був. Ст.258 ч.2 п.1 ЦК України встановлює для стягнення штрафу, пені позовну давність в 1 рік. Представником відповідачки заявлено про застосування позовної давності. З п.5.4. вбачається, що право нарахування, зокрема, штрафу (фіксованої частини) виникає у позивача у разі порушення строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань більше ніж на 30 днів. Як зазначалося вище, положення останнього речення п.5.4. щодо моменту виникнення права на нарахування штрафу не містять жодного посилання на те, що це саме той момент, коли позивач після 6 років порушень умов Договору раптом зрозумів, що ці порушення "вимушують звернутися до суду". З розрахунку заборгованості (а.с.11-12) вбачається, що відповідачка порушила грошові зобов'язання за договором вже 04 лютого 2008 р., коли їй почала нараховуватися пеня. Тобто право позивача на нарахування штрафу (фіксованої частини) і відповідно право ("вимушеність") звернення до суду з позовом про його стягнення виникло ще у лютому 2008 р., однак з позовом він звернувся тільки у лютому 2014 р. Таким чином, вимоги про стягнення штрафу (фіксованої частини) в розмірі 250 грн. не підлягають задоволенню внаслідок спливу строку позовної давності. Так само підлягають частковому задоволенню за період одного року, що передує зверненню до суду, і вимоги про включення до складу заборгованості з пені, тобто з 12 лютого 2013 р. - 25031,63 грн. (заявлений розмір) - 16209,82 грн. (нарахована пеня станом на 12 лютого 2013 р.) = 8844,67 грн. В частині включення до заборгованості пені в розмірі 16209,82 грн. суд відмовляє у задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Що стосується процентів за користування кредитом, то суд вважає таким, що не відповідає умовам кредитного договору нарахування відповідачем позивачу заборгованості з процентної ставки, передбаченої п.7.4 кредитного договору. Суд наголошує на тому, що це додаткова відсоткова ставка, яка застосовується тільки при порушенні умов договору. Так, з розрахунку вбачається, що позивач двічі збільшував цю ставку - 11.10.2008 р. до 36,95% і 01.02.2009 р. до 57,83% (а.с.11 кол.5). Суд не приймає посилання представника позивача на п.п.2.3.1 кредитного договору, оскільки згідно його умов у разі підвищення процентної ставки позивач повинен був надіслати відповідачці письмове повідомлення про зміну процентної ставки. З наданого представником позивача листа від 31 грудня 2008 р. №20.1.3.2/6-30193_ (а.с.21) вбачається, що позивач повідомляв відповідачку про збільшить процентну ставку з передбаченої договором до 26, 64% на рік з 01 лютого 2009 р., але разі погашення заборгованості залишить її поточною - 14,04% річних (а.с.21). Таким чином, в цьому листі йде мова про підвищення тільки основної (поточної) процентної ставки, визначеної п.7.1 Договору на момент його укладення в розмірі 14,04% річних (а.с.19). З наданого суду розрахунку неможливо визначити окремо розмір основної (поточної) процентної ставки згідно п.7.1 Договору і окремо розмір додаткової процентної ставки згідно п.7.4 Договору. Сама структура розрахунку не дає суду можливості самостійно без спеціальних знань в області бухгалтерської справи визначити розмір належних до сплати процентів за користування кредитом. Отримання ж такого розрахунку від позивача неможливе внаслідок невизнання ним порушень кредитного Договору в частині визначення розміру додаткової процентної ставки. Не приймає суд і явно хибний розрахунок відповідачки. Тому суд відмовляє у включені до розміру заборгованості процентів за користування кредитом в розмірі 19894, 48 грн. за недоведеністю вимог. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» (далі Закон) передбачені правові наслідки невиконання зобов'язання, забезпеченого іпотекою - іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.39 Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням процедури продажу, встановленою ч. 1 ст. 38 цього Закону. На підставі ст.38 ч.1, 5, 6 Закону якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Пункт 22 іпотечного договору передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки може провадитися на підставі виконавчого напису нотаріуса, рішення суду або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (а.с.24). Тобто рішення суду і передбачене іпотечним договором застереження… є різними підставами для звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналізуючи наведені норми законодавства і положення іпотечного договору, суд доходить до висновку, що реалізація предмету іпотеки на підставі судового рішення шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені можлива тільки, якщо такий спосіб передбачений іпотечним договором і для вирішення спору у судовому порядку. Однак, згідно розділу "Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст.36 Закону України "Про іпотеку", п.29 іпотечного договору продаж предмета іпотеки від імені відповідача (Іпотекодавця) передбачений тільки у разі позасудового вирішення спору. Таким чином, оскільки іпотечний договір не передбачає можливості реалізації предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу від імені відповідачки на підставі судового рішення, суд в визначає спосіб реалізації предмету іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу (як і бажає позивач) від власного імені позивача (як це і передбачає ст.38 ч.5 Закону). Що стосується вимог позивача про виселення відповідачів з квартири за адресою [ADDRESS], то суд зазначає наступне. Позивач листом від 04.04.2013 року №30.1.0.0/2-158 (а.с.13) на адресу [PERSON] виконав вимоги Закону щодо надіслання попередження про виселення. Згідно рекомендованого повідомлення (а.с.16) про вручення поштового відправлення цей лист був вручений, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Суд не приймає посилання на відсутність інформації щодо цього листа у пошуковій системі "Укрпошти", бо запит був зроблений 27.05.2014 р., тоді як інформація зберігається тільки 6 місяців з моменту реєстрації. Разом з цим, доказів попередження відповідача [PERSON] про виселення суду не надано, бо лист від 0404.2013 р. адресований тільки відповідачці [PERSON], тому в цій частині позову суд відмовляє у його задоволені. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до платіжних доручень (а.с.16) позивачем сплачено судовий збір в розмірі 973,2 грн. Зважаючи на часткове задоволення вимог позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача судовий збір в розмірі 229,4 грн. (мінімальний розмір судового збору за задоволені вимоги майнового характеру на час подачі позову до суду) та 114,7 грн. за задоволені вимоги немайнового характеру (в розмірі на час подачі позову до суду), а всього 344,1 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial