Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» 27 червня 2018 року звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові посилається на те, що 12 вересня 2006 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Договір поруки не укладався, сам відповідач зобов`язалася погашати борг кредитонабувача. Але в порушення умов цього договору і закону відповідач перестав виплачувати тіло кредиту та відсотки, інші виплати, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. При цьому позивач вказує, що станом на 13 червня 2018 року утворилась заборгованість у розмірі 611 386.46 доларів США, однак враховуючи те, що 445 680.95 доларів США згідно виконавчого напису нотаріуса було стягнуто з відповідача на користь позивача, остаточна сума заборгованості становить 216 011.47 доларів США. Вважають вказане не погашення відповідачем залишку заборгованості незаконним і просили стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по кредитному договору з урахуванням відсотків і штрафних санкцій та витрат на судовий збір, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним і матеріалами справи, наданими письмовими запереченнями, відповідач не погодився з позовними вимогами, оскільки відповідачем дійсно укладався вказаний позивачем договір, але розрахунок, наведений позивачем, є невірним з огляду на той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року у справі № 201/1894/18 виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 07 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3735, яким у безспірному порядку стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року у розмірі 11 886 310.94 гривень, що еквівалентно 445 680.95 доларів США, а також витрати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1350 гривень - визнано таким, що не підлягає виконанню, окрім того порушено строки та порядок нарахування пені, також позивачем не вказано про позасудове врегулювання питання щодо набуття у власність предмету іпотеки позивачем за іпотечним договором, яким було забезпечено кредитний договір, а також позивачем замовчано той факт, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року у справі № 201/17688/17 встановлено обставини щодо позасудового врегулювання, що вказує на відсутність у позивача права вимоги, а отже позовні вимоги безпідставні і не доведені. Крім того, істотних умов досягнуто не було, хоча відразу відповідач цього не знав і погашав борг, умови і правила банку не підписував і не знайомий з ними, все намагався виконувати по закону, банк фактично обманув його і не надав всієї достовірної інформації про кредит, зараз банк пропустив строк позовної давності, питання про визнання причини пропуску цього строку поважними позивач не ставив і доказів цього не навів, отже позовні вимоги безпідставні і не доведені, тому фактично просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, не заперечував проти розгляду справи за його відсутністю. Суд вважає можливим розгляд справи без вказаного відповідача згідно ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між позивачем АТ КБ «Приватбанк» (правонаступник ПАТ КБ «Приватбанк») та відповідачем [PERSON] договору № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року цей відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 165 695 доларів США для своїх потреб зі сплатою обумовлених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 12 вересня 2010 року. На забезпечення вказаного кредитного договору не було укладено договір поруки. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 ЦК України). Позичальник зобов`язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору (як основного так і додаткового), який є його невід`ємною частиною. В разі порушення позичальником обов`язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов`язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Позивач, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім`я відповідача, позичальника, претензію про припинення своїх обов`язків через невиконання відповідачем умов договору. Претензія відповідачем була отримана. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору відповідач свої зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, перестав своєчасно сплачувати відсотки по кредиту, інші належні платежі, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом з`ясовано, що відповідно до укладеного між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] договору № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року цей відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 165 695 доларів США для своїх потреб зі сплатою обумовлених відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - 12 вересня 2010 року. На забезпечення вказаного кредитного договору не було укладено договір поруки. Отже з вересня 2010 року почав текти строк позовної давності в три роки. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, нормою ст. 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного право або інтересу. Позивач звернувся до суду з цим позовом лише 27 червня 2018 року, в той час як повинен був це зробити до вересня 2013 року (три роки від вересня 2010 року). Приймаючи до уваги вказане, суд вважає, що позивач пропустив строк позовної давності за вказаний період, відповідач ставить питання про застосування цього строку, питання про визнання причин пропуску цього строку, поновлення цього строку цією стороною позивача не ставилося. Додаткова угода не свідчить про поновлення строку позовної давності, договору, а має свій строк і стосується лише певних зобов`язань сторін. Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач повинен був довести, що строк позовної давності пропущено з поважних причин, що його дiями не було порушено його права або права відповідача. Однак, жодних доказiв позивачем до суду не надано. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідача будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Крім того, суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Тобто, підставою для застосування наслідків спливу строку позовної давності є заява відповідача, матеріали справи містять клопотання, відзив відповідача на позовну заяву АТ КБ «ПриватБанк» із вимогами та посиланнями на ст. 256, 257, 267 ЦК України та пропуск строку позовної давності, у зв`язку з чим суд вбачає підстави для її застосування. Водночас, за правилами ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 628 ЦК України, визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 ЦК України, визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Таким чином, відповідно до умов та правил надання банківських послуг визначено, що пам`ятка, тарифи, а також заява про приєднання до умов та правил становить укладений договір про надання банківських послуг. В той же час, АТ КБ «ПриватБанк» не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку, щоб в сукупності із заявою відповідача свідчило б про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Виходячи з правового аналізу вказаних норм не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи чи договір, чи заяву-анкету позичальника, чи Умови і правила надання банківських послуг (для пролонгації договору). Обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши договір. Доводи позивача в позовній заяві не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт належного ознайомлення відповідача з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах та правилах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору, заяви позичальника, останній разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між позичальником та банком договір про надання банківських послуг, а долучений позивачем до матеріалів позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, не містить підпису відповідача, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що під час підписання договору, заяви позичальника відповідач був ознайомлений саме з цими умовами та правилами надання банківських послуг. Крім того, згідно п. 1.1 вказаного кредитного договору, банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 12 вересня 2006 року по 12 вересня 2010 року включно, у вигляді поновлюваної кредитної лінії у розмірі 156 695.00 доларів США. Погашення кредиту провадиться в строк 12 вересня 2010 року. З позовної заяви вбачається, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка становить 216 011.47 доларів США, яка складається з: 55 674.25 доларів США - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 160 337.22 - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Судом встановлено, що згідно рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року прийнятого у цивільній справі № 201/1894/18 за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Міністерства юстиції України Сивокозов О.М. про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позовна заява [PERSON] задоволена частково, а виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. 07 листопада 2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 3735, яким у безспірному порядку стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року у розмірі 11 886 310.94 гривень, що еквівалентно 445 680.95 доларів США, а також витрати за вчинення виконавчого напису у розмірі 1350 гривень - визнано таким, що не підлягає виконанню. З вказаного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2018 року також вбачається, що "з урахуванням викладеного суд дійшов висновку про відсутність ознак безспірності заборгованості за кредитними правовідносинами, що виникли між сторонами. Крім того, у виконавчому написі не зазначено документів на підставі яких його здійснено, строк за який проводиться стягнення становить 10 років, що перевищує трирічний строк позовної давності. Усе вищевикладене вказує на наявність спору між сторонами, який може бути вирішений лише в судовому порядку". Окрім того, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року прийнятим у цивільній справі № 201/17688/17 за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л. про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, визнання права власності, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Також, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 березня 2019 року встановлено наступні обставини: "16 травня 2007 року між [PERSON] та Банком було укладено договір іпотеки № DNDVGA00000395/1. Відповідно до умов Договору іпотеки від 16 травня 2007 року, предметом цього Договору є надання [PERSON] в іпотеку нерухомого майна, зазначеного в п. 33.3 цього Договору, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання позичальником зобов`язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця. За цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором від 12 вересня 2006 року № DNDVGA00000395, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] .. Відповідно до п. 33.3 Договору іпотеки від 16 травня 2007 року, в забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором та іпотекодавцем зобов`язань за цим договором, іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу (ВЕО № 881812), нерухоме майно, а саме: нежитлове приміщення [ADDRESS] . Згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Ліани Леонідівни № 32642722 від 30 листопада 2016 року за ПАТ КБ «Приватбанк» зареєстровано право власності на нежиле приміщення, ательє № 3, загальною площею 60.5 кв.м., що розташовано за адресою: [ADDRESS] , про що в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис № 17730170. Підставою виникнення права власності зазначено договір іпотеки посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кошляк Н.Е. за № 2470 від 16 травня 2007 року. Відповідно до довідки ПАТ КБ «Приватбанк» 04 грудня 2017 року сума боргу [PERSON] за кредитним договором № DNDVGA00000430 від 18 липня 2007 року складає 50 389.31 доларів США, а сума боргу [PERSON] за кредитним договором DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року складає 545 191.24 доларів США. Враховуючи той факт, що спірні правовідносини щодо набуття ПАТ КБ «Приватбанк» права власності на іпотечне майно виникли у грудні 2017 року, суд вважає за необхідне застосовувати норми Закону України "Про іпотеку" в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до частини 1 статті 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Відповідно до частин 1 та 2 статті 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. В силу ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку», основне зобов`язання - зобов`язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов`язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою. В силу ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Отже, судом встановлено, що після проведення реєстрації права власності на предмети іпотеки згідно договорів іпотеки за ПАТ КБ «Приватбанк» в рахунок задоволення основних зобов`язань за кредитними договорами № DNDVGA00000430 від 18 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , та № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», між сторонами відбулося позасудове врегулювання звернення стягнення на предмети іпотеки. З огляду на викладене та враховуючи положення ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», суд доходить висновку, що будь-які вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», в тому числі облік заборгованості за кредитними договорами № DNDVGA00000430 від 18 липня 2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] , та № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року, укладеним між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк», є недійсними. В силу ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене, враховуючи обставини встановлені рішеннями суду в інших цивільних справах, що набрали законної сили, а також зважаючи на те, що зазначені обставини встановлені відносно [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» та укладених між ними договорів, суд доходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог позивача. Так, відповідно до ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов`язання є недійсними. Таким чином, після набуття АТ КБ «Приватбанк» у власність предмету іпотеки, фактично між сторонами було здійснено позасудове врегулювання, а тому суд приходить до висновку, що в силу ст. 36 Закону України «Про іпотеку» позовні вимоги позивача до відповідача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором № DNDVGA00000395 від 12 вересня 2006 року є недійсними, а тому не підлягають задоволенню. Окрім того, обґрунтовуючи позовні вимоги, АТ КБ «ПриватБанк» зазначає, розрахунок заборгованості, який підлягає до стягнення, за період з 13 вересня 2016 року по 13 червня 2018 року, при цьому до позовної заяви долучено виконавчий напис, який вчинено 07 листопада 2016 року, тобто позивач просить стягнути заборгованість, яка виникла до винесення виконавчого напису. Такі розрахунки позивача щодо суми заборгованості не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують обгрунтованість розміру заборгованості та порядку її нарахування. При цьому, позивач у позовній заяві фактично посилається як на доказ на виконавчий напис від 07 листопада 2016 року, який як встановлено судом було визнано таким, що не підлягає виконанню. Таким чином, враховуючи, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували обгрунтованість суми боргу, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, наявності саме такої суми заборгованості до стягнення з відповідача. Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» щодо стягнення заборгованості, оскільки позивачем не доведено розмір заборгованості та не надано належним та допустимих доказів її розрахунку. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. При таких обставинах суд вважає можливим АТ "Комерційний банк "Приватбанк" в задоволенні позову до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором і судових витрат відмовити. Таким чином позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором та витрат не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, не ґрунтуються на законі і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed