Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У лютому 2020 року заявник звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з даною заявою, в якій просив суд ухвалити рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту його постійного проживання на території колишньої УРСР та України у період з липня 1989 по серпень 1992 року, в тому числі і на момент проголошення самостійності України 24 серпня 1991 року. Заяву мотивував тим, що він народився [INFO] у м. Степанакерт Нагірно-Карабаської автономної області на території колишньої СРСР. Між тим, в період з липня 1989 по серпень 1992 року він проживав у сестри своєї матерів в [ADDRESS] , в тому числі і на момент проголошення самостійності України 24 серпня 1991 року. Заявник зазначає, що він звернувся до Фастівського районного відділу Управління Державної міграційної служби з питань набуття громадянства, однак йому було відмовлено у видачі громадянства, оскільки факт постійного проживання на території України повинен бути встановлений у судовому порядку. Факт постійного проживання та території колишньої УРСР та України в період з березня 1989 року до вересня 1992 року є фактом, що має юридичне значення, оскільки внаслідок його встановлення, він може отримати право на набуття громадянства України, оскільки іншого порядку встановлення такого факту чинним законодавством не передбачено, він змушений звернутися до суду з даною заявою. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 лютого 2020 року у справі відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження. 04 березня 2020 року через канцелярію суду представником Центрального міжрегіонального управління Державної міграційної служби у м.Києві та Київській області було подано пояснення, в яких зазначено, що ЦМУ ДМС у м.Києві та Київській області вважає, що заявником надано всі необхідні копії документів для встановлення факту свого постійного проживання на території колишньої УРСР та України в період з липня 1989 року по серпень 1992 рік , в тому числі і на момент проголошення самостійності України - 24 серпня 1991 року. В судовому засідання представник заявника заяву підтримав з підстав викладених в ній, просив суд її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечувала. Суд, заслухавши пояснення представника заявника та представника заінтересованої особи, заслухавши покази свідків, дослідивши і оцінивши письмові докази в їх сукупності та співставленні прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] у м.Степанакерт Нагорно-Карабахської автономної області, що підтверджено Свідоцтвом про народження Серія [NUMBER] виданим Степанакертським міським ЗАЦС, НКАО 20 жовтня 1974 року (а.с.11-12). Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії Паспорта № [NUMBER] виданого 31 березня 2015 року, заявник [PERSON] є громадянином Республіки Вірменія (а.с.8-10, 13). Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про: встановлення фактів, що мають юридичне значення; (п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" N 5 від 31.03.95 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Верховний суд України у своєму листі від 01.01.2012 року "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення" роз`яснив, що у порядку ч. 2 ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017 р.) суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 256 ЦПК (ст. 315 ЦПК згідно змін від 15.12.2017 р.) та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 р. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, та 13.11.1991 року, який має юридичне значення. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до п.3 ч.2 ст.9 Закону України "Про громадянство України", безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття "безперервне проживання на території України" та "проживання на території України на законних підставах". Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України визначений Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом Президента України від 27 березня 2001 року N 215 (далі - Порядок). Частиною 1 Розділу 1 Порядку визначено, що провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень встановлено, що для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, виходу з громадянства України особа подає заяву, а також інші документи, передбачені розділом II цього Порядку. Заяви з питань громадянства оформлюються: про встановлення та оформлення належності до громадянства України особою, яка проживає на території України, - на ім`я керівника територіального органу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи (ч. 2 розділу 1 Порядку) Згідно ч. 4 Розділу 1 Порядку заяви та інші документи з питань громадянства подаються: особою, яка проживає в Україні на законних підставах, - до територіального підрозділу Державної міграційної служби України за місцем проживання особи в Україні. Розділом 2 Порядку визначено, документи, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, а також виходу з громадянства України. Так, у визначених Розділом 2 випадках, одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року. Звертаючись до суду з даною заявою, заявник посилається на те, що в період з липня 1989 по серпень 1992 року він проживав у сестри своєї матерів в м. Фастів Київської області, в тому числі і на момент проголошення самостійності України 24 серпня 1991 року. Однак, при зверненні до Фастівського районного відділу Управління Державної міграційної служби з питань набуття громадянства, з метою отримання громадянства України, йому було відмовлено у видачі громадянства, оскільки факт постійного проживання на території України повинен бути встановлений у судовому порядку. Так, на підтвердження своїх заявлених вимог, заявником надано копію Атестату № 413 виданого 3 червня 1992 року та довідку «Фастівського центру професійно-технічної освіти» ДПТНЗ Міністерства освіти та науки України від 22 січня 2020 року за №33, з яких вбачається, що в період часу з 01 вересня 1991 року по 30 червня 1992 року [PERSON] навчався у Фастівському СПТУ-18 за професією слюсар механіко-складальних робіт (а.с.14, 16). Разом з тим, стороною заявника до суду надано Акт від 23 січня 2020 року за №9 підписаний сусідами, в якому зазначено, що заявник [PERSON] , з липня 1989 року по серпень 1992 рік проживав по [ADDRESS] (а.с. 15). Окрім того, в судовому засіданні 26 травня 2020 року було допитано сусідів, які підписали вказаний акт, в якості свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] .. Так, свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою заявника, який з 1989 року по серпень 1992 року проживав періодично - «наїздами» у сім`ї [PERSON] , так як навчався у Фастівському ПТУ. Свідок [PERSON] суду показала, що із заявником має дружні відносини, в період часу з липня 1989 року по вересень 1992 року він постійно проживав на території України, оскільки навчався у ПТУ № 18, зараз проживає у м. Фастів, проте на даний час знаходиться на своїй Батьківщині. Сім`ї у заявника на території України не має, його сім`я знаходиться в « Арменії ». Свідок [PERSON] суду показав, що з 1976 року він товаришує із сім`єю [PERSON] . У 1989 році до них приїхав племінник та проживав у них по 1992 рік. На даний час [PERSON] перебуває у « Арменії ». Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи вказані показання свідків, суд не приймає їх до уваги, оскільки з огляду на тривалий час, що минув з 1989 року по даний час, в судовому засіданні однозначно та у хронологічній послідовності підтвердити постійний 2-х чи 3-х річний період проживання заявника в Україні вони не змогли, плутались в наданні показань в суді. Загалом зазначили про періодичне проживання в Україні лише під час навчання, а в інший період заявник виїжджав на батьківщину у Вірменію. Крім того, вказані свідки вже тривалий час перебувають у дружніх стосунках із сім`єю [PERSON] та особисто із заявником, а тому зацікавлені у розгляді справи на його користь. Інших доказів безперервного проживання заявника у період з липня 1989 по серпень 1992 року суду надано не було. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи дану справу, суд приходить до висновку, що заявником [PERSON] не надано доказів безперервного проживання на території колишньої УРСР та України у період з липня 1989 по серпень 1992 рік, а тим більше на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року, а періодичний час знаходження в Україні під час навчання у Фастівському СПТУ-18 з 01 вересня 1991 року по 30 червня 1992 рік жодним чином не вказує на можливість задоволення вимог заяви. Враховуючи наведене, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що у задоволенні його заяви про встановлення факту слід відмовити за недоведеністю. У відповідності до п.п.15.5) п.п.15 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а саме Фастівський міськрайонний суд Київської області. Відповідно до Прикінцевих положень ЦПК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначеністаттею 354 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed