Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS]. Позов, на задоволенні якого у судовому засіданні наполягала позивач, обґрунтовано тим, що згідно договору дарування квартири засвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 16 березня 2000 року, по реєстру № 1461, їй на праві особистої власності належить 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 38,5 кв. м., загальною 57,6 кв. м., що підтверджується договором дарування квартири. В зазначеній квартирі з березня 2000 року по лютий 2011 року разом з нею мешкав і був зареєстрований її чоловік - відповідач по справі, як член сім'ї власника, про що свідчить довідка з місця проживання. У лютому 2011 року шлюбні відносини між ними були припинені. Відповідач узяв свої особисті речі з квартири та став проживати за адресою: [ADDRESS]. 24 травня 2011 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рога шлюб між ними був розірваний. Реєстрація в даній квартирі відповідача [PERSON] чинить перешкоди в користуванні власністю та не дозволяє повною мірою здійснювати права власника. Не погоджуючись з позовними вимогами відповідач подав зустрічну позовну заяву, де просить визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Зустрічний позов, на задоволенні якого наполягає відповідач [PERSON] обґрунтовано тим, що він перебував у шлюбі з відповідачкою у період часу з 27.07.1993 р. по 03.06.2011 р. включно. 16.03.2000 року [PERSON] - теща позивача, мати відповідачки, подарувала відповідачки для потреб родини квартиру за адресою: [ADDRESS] у якому на той момент були лише стіни, вкриті «грибком», вінка, з яких так тхнуло, що на підвіконнику взимку замерзала вода, радіатори опалення, які не гріли, сантехніка, яка вже почала підтікати та потребувала заміни. Оскільки на той час стосунки між позивачем та відповідачкою були довірчі, позивач почав активно доводити до ладу квартиру за вказаною адресою, вкладаючи час, сили, кошти та здоров'я. Відповідно до п.3 договору дарування вартість спірної квартири сторони оцінили у 4000 гривень. Вказав, що дійсна вартість квартири суттєво збільшилася після ремонту. Допитана у судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на ті самі підстави, проти зустрічних позовних вимог заперечують у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] з позовними вимоги не погодились, вважають їх безпідставними, просять у позові відмовити. Позовні вимоги за зустрічним позовом підтримали у повному обсязі, просять задовольнити, посилаючись на ті самі підстави. Представники третіх осіб не з'явились, повідомлені належним чином, причина неявки суду не відома. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що перебував у шлюбі з позивачкою в період часу з 27.07.1993 року по 03.06.2011 рік. В 2000 року мати позивачки подарувала їй квартиру, стан якої був не задовільний. Зазначив, що під час сумісного життя подружжя за рахунок спільних коштів був проведений ремонт в квартирі, а саме проведена заміна сантехніки, проводки, встановлений бойлер, кондиціонер, підлога була застелена лінолеумом. Крім того, в 2010 року міняли двері та дверні блоки, в ванній кімнаті та вбиральні покладена керамічна плитка, проведений ремонт балкону. Також пояснив, що він приймав безпосередню участь у проведенні ремонтних робіт, дружина допомагала клеїти шпалери. Квитанції на придбання будівельних матеріалів у нього не збереглися. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він мешкає у будинку, в якому проживає позивачка [PERSON], з відповідачем [PERSON] знайомий. Вказав що сім років назад подружжям проводився ремонт в квартирі, бачив як вивозили з квартири технічне сміття, проведена заміна вхідних дверей, але в квартирі він не був, яких змін набула квартира після ремонту не бачив, за чиї кошти проводився ремонт - не знає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою позивачки [PERSON], з відповідачем [PERSON] знайома. Вказала, що подружжям проводився ремонт в квартирі, бачила як вивозили з квартири технічне сміття, замінили вхідні двері, були встановлені нові пластикові вікна, але в квартирі вона не була, за чиї кошти проводився ремонт - не знає. Вислухавши осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, у вимогах [PERSON] за зустрічним позовом необхідно відмовити у повному обсязі. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 23 липня 1993 року. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 24 травня 2011 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно договору дарування квартири засвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON] 16 березня 2000 року, [PERSON] на праві особистої власності належить 3-х кімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 38,5 кв. м., загальною 57,6 кв. м. (а.с.4). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивачка, її колишній чоловік [PERSON] та син [PERSON] (а.с. 6). Згідно акту, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] та засвідченого майстром дільниці № 2КП «ЖЕО № 31» [PERSON], відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає з 15 лютого 2011 року ( а.с.5). За змістом ст. 71,72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, провадиться у судовому порядку внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин. Відповідно до абз.1 п.10 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 " Про деякі питання , що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням ( ст.. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Суд може продовжити пропущений строк у разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо). При цьому вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює , в зв`язку з чим зазначене питання вирішується судом у кожному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Тобто, при вирішенні питання про втрату членом сім'ї наймача права на користування жилим приміщенням з'ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS]. Суд встановив і це не заперечується сторонами, що у 2011 році, після припинення шлюбних відносин між сторонами, [PERSON] добровільно залишив житло, до цього часу питання про усунення перешкод та вселення у спірну квартиру не ставив. Відповідно до ч. 3 ст.47 Конституції України, ч. 4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, як на підставі і в порядку, передбачених законом. Згідно до ст. ст. 71,72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин провадиться в судовому порядку. Суд прийшов до висновку, що доводи відповідача [PERSON] щодо неможливості проживання у спірній квартирі, оскільки позивач [PERSON] чинить йому перешкоди, між ними наявні неприязні стосунки, не знаходить свого підтвердження, оскільки таких доказів, відповідно до ст. 57 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь - які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Факт не проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі підтверджується актом КП "ЖЕО №31" від 02 квітня 2012 року, матеріалами справи. Оцінюючи докази у сукупності суд прийшов до висновку, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] понад шість місяців, добровільно, та без поважних на те причин. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: квартира [ADDRESS]. Доводи відповідача, зокрема, твердження його про те, що він тимчасово і з примусу був змушений залишити спірну квартиру, спростовуються фактичними обставинами по справі, а саме відсутністю, протягом тривалого часу, намагання [PERSON] захистити своє житлове право. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] в частині зобов'язання третьої особи зняти з реєстрації відповідача суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Із вказаної норми випливає, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 107,116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Таким чином обов'язок у третьої особи по зняттю особи з реєстраційного обліку за рішенням суду виникає після набрання вказаним рішенням законної сили. Вирішуючи позовні вимоги за зустрічним позовом, суд прийшов до наступного. Як вбачається зі змісту зустрічної позовної заяви позивач заявляє вимоги про поділ майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS], набутого за час шлюбу, яка істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя. Відповідно до ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, або чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Відповідно до вимог стаття 62 СК України, якою врегульовані правовідносини на час виникнення спору, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення міститься в ст. 25 Кодексу законів про шлюб та сім*ю. Позивачем в порушення наведеної процесуальної норми не доведено належними та допустимими доказами виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру, а саме: не доведено, що за рахунок капіталовкладень в спірну квартиру, які зроблені подружжям, за час спільного проживання, значно збільшилася її вартість (ринкова вартість) на час придбання за договором дарування, який ніким не оспорений, відносно первинної дійсної вартості спірного майна. Перед експертом сторонами не ставилося питання та в цій частині дослідження експертом не проводились, яка саме вартість квартири була до початку капітального ремонту, при цьому за основу для порівняння дійсної ринкової вартості майна не може бути прийнята інвентарна вартість квартири станом на 2000 рік, оскільки договір дарування квартири від 16.03.2000 року не оспорений, а інвентарна балансова вартість БТІ не може свідчити про ринкову дійсну вартість майна станом на 2000 рік. Позивач чітко не визначив за допомогою належних та допустимих доказів, які саме ремонті роботи були виконані та в який час. Також не надав належних доказів про його трудові або грошові затрати. Експертом під час проведення судової будівельно-технічної експертизи зроблений висновок лише про ринкову вартість спірного майна на час виникнення спору, при цьому не встановлено, що квартира зазнала істотних змін за рахунок спільних та особистих коштів. Суд не приймає до уваги пояснення свідків щодо обставин проведення ремонтних робіт оскільки вони підтвердили лише факт проведення ремонту в квартирі, а не наявність спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. За таких обставин, суд приходить до висновку, що під час судового розгляду справи не доведена наявність правових підстав вважати, що квартира [ADDRESS] за час шлюбу істотно збільшилася у своїй вартості внаслідок саме спільних трудових чи грошових затрат подружжя, а отже і відсутні правові підстави для визнання спірної квартири об'єктом права спільної сумісної власності подружжя та задоволення позовних вимог [PERSON] Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволенню не підлягають, з наведених вище підстав. Відповідно до ст.. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст.. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні данні (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: partial