Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання договору найму та виселення, мотивуючи свої вимоги тим, що вона та її дочка [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. У квартирі також зареєстрований та проживає її син [PERSON], з яким у 1999 році був укладений безстроковий договір найму. Відповідач систематично порушує правила співжиття, що виражається у систематичному зловживанні алкоголем, вчиненні психологічного насильства відносно неї, застосуванні погроз, образ, у зв"язку з чим вона постійно перебуває у стані психологічної напруги, страху, тривоги. Відповідач на даний час ніде не працює, квартплату та комунальні послуги не сплачує. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд розірвати безстроковий договір найму з відповідачем, виселити відповідача із квартири [ADDRESS], визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. На початку судового розгляду позивачка повністю підтримала свої позовні вимоги, просила їх задовольнити, у подальшому судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності позивачки, за наявних у справі матеріалів. Відповідач у судове засідання не з"явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Наявна у матеріалах справи заява, подана до суду від імені відповідача, про визнання позовних вимог, судом до уваги не приймається, оскільки позивачка у судовому засіданні пояснила, що вказану заяву було написано її представником за згодою відповідача. Третя особа у судове засідання не з"явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві спільної власності позивачці [PERSON] та її дочці [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності. Як встановлено при розгляді справи, відповідач [PERSON] є сином позивачки [PERSON] У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач по справі веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, що робить неможливим для неї проживання з відповідачем в одній квартирі, у зв"язку з чим вона просить розірвати договір найму та виселити відповідача з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Виходячи з положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з письмових матеріалів справи та досліджених судом доказів, між сторонами виникла конфліктна ситуація щодо проживання та користування спірною квартирою. Але належних доказів того, що відповідачем вчиняються дії щодо систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, позивачкою при розгляді справи надано не було. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] у частині розірвання договору найму та виселення є безпідставними та необґрунтованими, оскільки нею не було надано жодних належних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS], або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для позивачки проживання з відповідачем в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Наявність конфліктної ситуації, що виникла між сторонами, не є підставою для виселення відповідача з спірної квартири, а тому у задоволенні позовних вимог у цій частині повинно бути відмовлено. Що стосується позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, то слід зазначити наступне. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Але під час розгляду справи було встановлено, що відповідач постійно проживає у спірній квартирі, користується нею, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позову у цій частині немає, оскільки позивачкою не було доведено під час розгляду справи належними доказами факт не проживання відповідача у спірній квартирі понад один рік. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню з підстав, зазначених вище. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed