Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" про визнання договору про іпотечний кредит № FU0G50000006889 від 11.04.2008 року недійсним в частині надання кредиту на оплату страхових платежів: 26 421,60 грн. та 24 745,00 грн. на страхування, в сумі 742,35 грн. - разову винагороду за надання фінансового інструменту, повернення вказаних коштів, визнати протиправними дії щодо отримання винагороди по агентським угодам, визнати договір страхування та договір особистого страхування недійсними, мотивуючи тим, що, 11.04.2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № FU0G50000006889. Кредитні кошти повинні бути надані позивачу на поліпшення якості окремої квартири, на оплату страхових платежів та сплату платежів пов`язаних з обслуговуванням кредиту. Відповідно до умов договору, Банк зобов`язувався надати Позичальнику кредитні кошти готівкою через касу на строк з 11.04.2008 року по 11.04.2028 року. В п.1.1. кредитного договору вказано: «Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 247450,00 грн.,сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15.00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту». Фактично Позичальнику було потрібно отримати в кредит суму 247450,00 грн. і про це позивач написав в заяві-анкеті коли звертався до відповідача-1 за отриманням кредиту. З умовами Кредитного договору Банк наперед не ознайомив Позичальника, більше того свій примірник Позичальник отримав на руки тільки коли були видані готівкові кошти, підписаний договір іпотеки. Оригінал кредитного договору Позичальник отримав через кілька днів після підписання. На той час кошти, які були взяті в кредит були потрачені вже. Отримавши примірник кредитного договору Позичальник не зміг розібратись, що він підписав і скільки йому кредиту дали та на яких умовах. Не будучи фахівцем в галузі права та не маючи на той час Додатоку 1 до кредитного Договору Позичальник не зміг розібратись з умовами кредитного договору. Повна сума кредиту в кредитному договорі ніби не написана однією сумою. Для того щоб підрахувати її треба найперше взяти до уваги п. 1.1. кредитного договору де вказано, що кредит видається в сумі 247450,00 грн, а також інші платежі - в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором. Таким визначенням є п. 1.2 такого змісту: «Детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п. 1.1., 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3.,2.4, 4.1., 5.2.,5.3.3, 5.3.12, 6.3., 6.5, а також у Додатку № 1 до цього Договору, а саме: сум Кредиту, відсотків за користування Кредитом, винагороди, неустойки, затрат на укладання договорів страхування та договорів забезпечення». Додаток 1 до кредитного Договору, який Банк надав як доказ в первинному Позові Позичальник не підписував, зміст його йому не відомий, підпис в графі «Позичальник» не його. Хоч в п. 2.4. вказано, що щомісячний платіж Позичальник має платити в сумі 3296,55 грн ануїтетними платежами, однак до Кредитного договору не складено графік погашення. Тому просив, визнати договір про іпотечний кредит № FU0G50000006889 від 11.04.2008 року недійсним в частині надання кредиту на оплату страхових платежів: 26 421,60 грн. та 24 745,00 грн. на страхування, в сумі 742,35 грн. - разову винагороду за надання фінансового інструменту, повернення вказаних коштів, визнати протиправними дії щодо отримання винагороди по агентським угодам, визнати договір страхування та договір особистого страхування недійсними. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.10.2017 року за клопотанням позивача по справі було призначено судово - економічну експертизу (а.с.147-147). 22.10.2018 року судовий експерт надав суду висновок №33/013/1895/3 судово-економічної експертизи по матеріалам цивільної справи №344/10324/16-ц складений 18.10.2018 року (а.с.175-193). 19.08.2019 року представник позивача подав заяву про зміну підстав позовних вимог та зменшення позовних вимог, згідно якої просив визнати договір про іпотечний кредит № FU0G50000006889 від 11.04.2008 року недійсним в частині надання кредиту на оплату страхових платежів: 26421,60 грн. та 24745,00 грн. на страхування. В сумі 742,35 грн разову винагороду за надання фінансового інструменту; визнати дії Відповідача-1 протиправними щодо отримання ним винагороди по агентським угодам з Відповідачем-2 сплачених Відповідачу-2 страхових платежів; визнати договір страхування укладений між Позивачем та Відповідачем- 2 недійсним; визнати договір особистого страхування нібито укладений між Позивачем та Відповідачем-2 недійсним; визнати договір страхування наземного транспорту № CVCWAK00082647 від 07 серпня 2008 року підписаного між Позивачем та Відповідачем-2 недійсним; визнати договір особистого страхування № CVCWLK00082647 від 07 серпня 2008 року підписаного між позивачем та Відповідачем-3 недійсним (а.с.203-224). Представник позивача в судове засідання не з`явився, просив розгляд справи проводити без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив позов задоволити з підстав зазначених у позовній заяві та висновку експерта, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 256). Інші учасники процесу в судові засідання не з`являлися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки не повідомили (а.с.254, 255). З урахуванням думки представника позивача та положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 11.04.2008 року між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит №ІFU0G40000006889(а.с. 9-12). Відповідно до п.1.1. договору «Кредитор зобов`язується надати Позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 247450,00 а позичальник зобов`язується сплатити відсотки за користування Кредитом в розмірі 15.00 % річних, а також інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим Договором, а також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 3 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту.» Відповідно до п.1.2 даного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.п.1.1, 2.1.1., 2.1.2, 2.1.3, 2.4., 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, а також у Додатку №1 до цього Договору, а саме: сум Кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Згідно п.1.3 договору, Кредит надається строком погашення не пізніше 11.04.2028 року на поліпшення якості окремої квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] . Позивач посилається на те, що з умовами кредитного договору Банк наперед його неознайомив, оригінал кредитного договору отримав через декілька днів після підписання. Проте, як вбачається з матеріалів справи договір про іпотечний кредит №ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року [PERSON] підписав, будь яких змін, заперечень, доповнень до кредитного договору не вносив. Жодних доказів щодо неналежного ознайомлення позивача з кредитними умовами відповідачем, представником позивача суду не надано. Що стосується тверджень позивача про те, що договір іпотеки було укладено на вкрай невигідних для нього умовах та скориставшись своєю професійною перевагою Банк ввів його в оману щодо законності укладення договору, порушивши при цьому ч.1 ст.203 ЦК України, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 627-628 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вказано в п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Отже, на момент укладення договору про іпотечний кридит обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників цього правочину було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків. В укладеному договорі про іпотечний кредит визначені всі умови кредитування, зокрема розмір наданого кредиту, строк користування ним, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов`язки кредитодавця і позичальника, відповідальність сторін. Отже, договір про іпотечний кредит №ІFU0G40000006889 від 11 квітня 2008 року відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. Крім того, на виконання договору про іпотечний кредит №ІFU0G40000006889 від 11 квітня 2008 року було укладено договори страхування, що вбачається з листа ПРАТ СК "ІНГОСТРАХ" від 26.06.2016 року №26-08/02-02, між ЗАТ СК "ІНГОСТРАХ" та [PERSON] на виконання кредитного договору № ІFU0G40000006889 було укладено договори страхування, а саме: договір особистого страхування № ІFU0LK0000006889 від 11.04.2008 року та договір страхування майна № ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року (а.с.55). На підтвердження наведеного, ПРАТ СК "ІНГОСТРАХ" надало завірені копії Договору особистого страхування № ІFU0LK0000006889 від 11.04.2008 року з заявою про його укладення: платіжні доручення, що свідчать про сплату страхових платежів до Договором особистого страхування № ІFU0LK0000006889 від 11.04.2008 року; Договору страхування майна № ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року з заявою про його укладення: платіжного доручення, що свідчить про сплату страхового платежу за договором страхування майна № ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року ( а.с. 56-68). Отже, Банк свої зобов`язання за договором про іпотечний кредит №ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року виконав у повному обсязі. Проте, позивач в позовній заяві та в заяві про зміну підстав позовних вимог просить визнати договір про іпотечний кредит № FU0G50000006889 від 11.04.2008 року недійсним в частині надання кредиту на оплату страхових платежів: 26421,60 грн. та 24745,00 грн. на страхування. В сумі 742,35 грн разову винагороду за надання фінансового інструменту; договір страхування наземного транспорту № CVCWAK00082647 від 07 серпня 2008 року та договір особистого страхування № CVCWLK00082647 від 07 серпня 2008 року недійсними. Однак, в матеріалах справи відсутні оспорюваний договір про іпотечний кредит № FU0G50000006889 від 11.04.2008 року, договір страхування наземного транспорту № CVCWAK00082647 від 07 серпня 2008 року та договір особистого страхування № CVCWLK00082647 від 07 серпня 2008 року. Крім того, висновок судової економічної експертизи № 33/012/1895/3 від 18 жовтня 2018 року наявний у матеріалах справи, жодним чином не підтверджує доводів позивача, щодо неправильності видачі кредитних коштів. Оскільки, як вбачається з висновку, співставити отримані під час дослідження дані щодо розміру сукупної вартості кредиту, з даними банку за наданими на дослідження матеріалами справи не надається за можливе, оскільки в матеріалах справи відсутній та на дослідження не наданий Додаток №1 до Договору про іпотечний кредит № ІFU0G40000006889 від 11.04.2008 року (а.с.175-186). Щодо посилання позивача, що ним не підписувався Додаток №1 до кредитного договору, то слід зазначити, що даний Додаток №1 у матеріалах справи відсутній і відповідно жодної почеркознавчої експертизи судом не призначалось. Позивачем не надано суду доказів про порушення Банком вимог ст.203 ЦК України, при укладенні договору про іпотечний кредит. За змістом частини 1 статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже відсутні підстави для визнання договору про іпотечний кредит в частині недійсним. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Крім того, як вбачається з рішення Європейського суду у справі «Совтрансавто-Холдинг проти України» тоді як ст. 6 Конвенції гарантує право на справедливий суд, ст.6 не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів чи способу їх оцінки. Це питання регулюється, головним чином, національними законодавством та судами. Суд нагадує, що хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди аргументувати прийняті ними рішення, це не можна розуміти як вимогу надавати вичерпну відповідь на кожне питання, підняте стороною під час судового розгляду справи. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позивачем ненадано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, а тому, позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, ст. ст. 190, 204 ч.1, 203, 215 ч.1, ч. 1 ст. 231, 267, 627, 628 ч.1 ЦК України,

Outcome: approved