Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] в заяві від 9 вересня 2014 року просить поновити її на посаді лікаря-кардіолога комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня", на яку вона мала право в разі успішного закінчення інтернатури як профільний спеціаліст. Вказана вакансія лікаря-кардіолога була надана для розподілу випускників 2009 року листом відповідача № 465 від 16.09.2008 року. Після закінчення у 2009 році Ужгородського національного університету згідно з наказом управління охорони здоров'я Рівненської облдержадміністрації № 236-к від 27 липня 2009 року її було зараховано на посаду лікаря-інтерна Березнівської ЦРЛ за спеціальністю "Внутрішні хвороби" З 1 липня 2011 року по 26 березня 2014 року перебувала у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Одночасно 1 липня 2011 року наказом № 364-к її було переведено на посаду лікаря-кардіолога поліклініки Березнівської ЦРЛ по заяві, яку писала не вона, і про що повідомлено не було. 27 лютого 2014 року позивач подала заяву про своє бажання приступити до роботи на посаду лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Березнівської ЦРЛ. 27 березня 2014 року в період перебування у відпустці по догляду за дитиною [PERSON] було повідомлено про скорочення посади лікаря-кардіолога поліклініки та про влаштування її на посаду лікаря-кардіолога лікарні після відпустки і наступного виходу на пенсію лікаря-кардіолога [PERSON] В період відпустки останньої позивач знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати і виходила на роботу та фактично виконувала обов'язки лікаря-кардіолога кардіологічного відділення Березнівської ЦРЛ. Заяву про надання такої відпустки написала для того, щоб, зі слів головного лікаря, отримати постійне місце роботи у відділенні. Зазначає, що таким чином була допущена до роботи. 7 квітня 2014 року їй було повідомлено, що лікар [PERSON] відмовилася звільнятися з роботи у зв'язку з виходом на пенсію і постійного місця роботи у кардіологічному відділенні лікарні для неї немає. А 29 травня 2014 року наказом головного лікаря № 50 "Про внесення змін до штатного розпису" з посиланням на необхідність приведення штатного розпису у відповідність з наказом МОЗ від 23 лютого 2000 року № 33 "Про штатні нормативи та типові штати закладів охорони здоров'я" штатну одиницю лікаря-кардіолога поліклініки було виведено зі штатного розпису, про що їй повідомлено 30 травня 2014 року працівниками відділу кадрів лікарні і запропоновано посади лікаря-онколога поліклініки та лікаря-терапевта по спец. коштах, на яких працювали її батьки [PERSON] та [PERSON] З 28 липня 2014 року до 22 серпня 2014 року вона перебувала у щорічній оплачуваній відпустці. А наказом № 262к/тр від 22 серпня 2014 року її було звільнено з посади лікаря-кардіолога поліклініки у зв'язку із скороченням штату за ч.1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення з роботи вважає незаконним з таких підстав. Частиною третьою статті 40 КЗпП України встановлено, що не допускається звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності, а також у період перебування його у відпустці, за винятком повної ліквідації підприємства, установи, організації. Звільнення працівника з ініціативи адміністрації може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації. Тоді як профспілковий комітет лікарні такої згоди на її звільнення не дав. Скорочення посади лікаря-кардіолога поліклініки, яку вона займала, проведено безпричинно, без зазначення будь-якої виробничої потреби та без погодження з начальником відділу охорони здоров'я Березнівської РДА, отже незаконно. Звільнення позивача з роботи порушує її права як молодого спеціаліста, адже посада лікаря-кардіолога поліклініки не могла бути скорочена, виходячи з вимог п. 42 Положення про сприяння у працевлаштуванні випускників державних вищих навчальних і професійних навчально-виховних закладів України, затвердженого наказом Міністерства освіти України від 23.03.1994 року № 79, а зі спеціалістами, які приймалися на цю посаду після надання відповідачем державного замовлення, могли укладати трудові договори лише на строк проходження нею інтернатури. Головним лікарем внесення змін в штатний розпис проводилося без погодження з начальником відділу охорони здоров'я Березнівської РДА, що передбачено п. 4.7.4 Статуту комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня", як і звільнення з посади і призначення на посаду його працівників, що мало місце з порушенням вимог ч.7 п.6 Контракту між Березнівською райдержадміністрацією та головним лікарем. Позивач також доводить, що згідно путівки № 9, яка видана їй Рівненським обласним управлінням охорони здоров'я, її було направлено та з 1 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року вона навчалася на курсах підвищення кваліфікації з циклу ""спеціалізація з кардіології", за що сплатила власні кошти в сумі 5 850 гривень, Вважає що вказана сума також підлягає стягненню з відповідача, оскільки незаконне звільнення позбавило її права безоплатного підвищення кваліфікації. Доводить, що такими незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, яку у відповідності зі ст. 237-1, ч.1 ст. 23 ЦК України оцінює в розмірі 5000 гривень і просить стягнути з КЗОЗ "Березнівська ЦРЛ". Просить поновити її на посаді лікаря-кардіолога кардіологічного відділення КЗОЗ "Березнівська ЦРЛ", стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в розмірі 5 000 гривень, вартість навчання на курсах підвищення кваліфікації - 5 850 гривень. До початку судового розгляду позивач [PERSON] подала заяву про зміну предмета позову. Просить поновити її на посаді лікаря-кардіолога поліклініки комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня", на яку вона приймалася на роботу. Підтримала заявлені вимоги з тих підстав, що звільнена з роботи під час щорічної відпустки, без погодження з профкомом, безпричинності скорочення, відсутності самого факту скорочення, порушення процедури скорочення - внесення змін до штатного розпису та видання наказу про її звільнення без погодження з начальником відділу охорони здоров'я Березнівської райдержадміністрації. Пояснення дала аналогічні викладеному в позовній заяві. З пояснень в судовому засіданні представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділу охорони здоров'я Березнівської районної державної адміністрації Мотруніча І.І. слідує, що при скороченні посади лікаря-кардіолога поліклініки, яку займала [PERSON], адміністрація мала виходити з аналізу потреби в таких спеціалістах у вказаній установі, адже жодний нормативний акт не обмежує кількості посад, які можуть бути в лікувальній установі. Такий аналіз не проводився, а посади вводилися і скорочувалися на власний розсуд головного лікаря. Крім цього, згідно зі Статутом комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня" внесення змін до штатного розпису лікарні мало відбуватися за погодженням з ним, однак він таких змін в штатний розпис щодо [PERSON] не погоджував. Крім цього, в Контракті головного лікаря з Березнівською райдержадміністрацією від 14 травня 2011 року було передбачено обов'язок головного лікаря призначати та звільняти з посад працівників закладу за погодженням з начальником відділу охорони здоров'я районної державної адміністрації Представник відповідача Постоєва Ю.С. не визнала заявлених позивачем вимог. Відповідач подав також письмове заперечення на позов. З пояснень представника відповідача Постоєвої Ю.С. в судовому засіданні слідує, що законодавство допускає в ст. 3 Закону України "Про відпустки" звільнення працівника з роботи в останній день відпустки. Ненадання згоди профкомом на звільнення [PERSON], при тому, що жодних мотивів відмови профспілковий комітет в своєму рішенні не навів, до уваги адміністрацією братися не могло. Скорочення відповідачем посади лікаря-кардіолога поліклініки рішеннями судів, що набули законної сили, визнано правомірним. Таким чином, при звільненні позивача з роботи порушень законодавства допущено не було. З огляду на вказане просить в позові [PERSON] відмовити. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON], яку допитано в порядку ст. 184 ЦПК України, представників третьої особи та відповідача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачку [PERSON] наказом № 262к/тр від 22 серпня 2014 року (а. с. 28) звільнено з посади лікаря-кардіолога поліклініки у зв'язку із скороченням штату за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Цією нормою закону передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у передбачених нею випадках, зокрема: скорочення чисельності або штату працівників. Про наступне вивільнення цієї посади [PERSON] було повідомлено, як зазначила сама позивачка, письмово та від підпису під повідомленням вона відмовилася, що також доведено текстом повідомлення на а. с. 17. З нього слідує, що позивачку на підставі ст. 49-2 КЗпП України повідомлено про її наступне можливе звільнення з роботи з 1 серпня 2014 року у зв'язку із скороченням штатної одиниці лікаря-кардіолога поліклініки відповідно до наказу № 50 від 29 травня 2014 року (а. с. 16). Після вказаної дати наказом № 97 к/тм від 21 липня 2014 року [PERSON] було надано частину щорічної відпустки тривалістю 12 календарних днів разом з додатковою відпусткою - 14 календарних днів з 28 липня 2014 року по 22 серпня 2014 року. Тоді як ч.3 ст. 40 КЗпП України передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Таким чином, позивачка [PERSON] правомірно покликається на ту обставину, що її звільнено з роботи в останній день чергової щорічної відпустки, що прямо заборонено законом. Заперечення представника відповідача на те, що таке звільнення можливе за ст. 3 Закону України "Про відпустки" є помилковим. Частиною першої статті 3 Закону України "Про відпустки" встановлено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Ця норма закону допускає звільнення працівника в останній день відпустки лише за бажанням працівника, що має бути зазначено в наказі при наданні відпуски. Оскільки адміністрацією Березнівської центральної районної лікарні вказаних вимог КЗпП України не дотримано, а звільнення [PERSON] проведено в період перебування її в черговій відпустці, таке звільнення позивача з посади лікаря-кардіолога поліклініки КЗОЗ "Березнівська центральна районна лікарня" слід визнати незаконним, а допущене порушення вимог трудового законодавства таким, що тягне за собою безумовне поновлення її на попередній посаді. Решта наведених позивачкою в позовній заяві підстав, на її думку, достатніх для поновлення на роботі, в дійсності такими не є. Посилання позивача на те, що її звільнення проведено без погодження з профкомом спростовується нормами частини сьомої статті 43 КЗпП України, згідно з якою рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). З наданих копій рішень профспілкового комітету КЗОЗ "Березнівська центральна районна лікарня" від 18 серпня 2014 року та від 19 серпня 2014 року (а. с. 21-23) відомо, що профком лікарні відмовився дати згоду на звільнення лікаря-кардіолога [PERSON], жодним чином не наводячи мотиви такої відмови. З приводу такої підстави для поновлення на посаді як безпричинність скорочення та відсутність факту самого скорочення суд зазначає наступне. Рішенням Березнівського районного суду від 15 серпня 2014 року у справі за позовом [PERSON] до комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня" (а. с. 57-60) про визнання незаконним наказу № 50 від 29 травня 2014 року "Про внесення змін до штатного розпису" позивачу відмовлено у її вимогах. При цьому суд зазначив, що власник (уповноважена ним особа) вправі на власний розсуд вносити зміни до штатного розпису, регулювати чисельність структурних підрозділів, зменшувати кількість одних посад, при тому збільшуючи кількість інших посад. Ніхто не може ставити під сумнів доцільність скорочення чисельності або штату працівників і ніхто не може нав'язати власнику чи уповноваженому ним органу свою волю відносно скорочення тієї чи іншої посади. Згадане рішення набрало законної сили, а тому доказування фактів безпричинності скорочення та відсутності самого скорочення, на що посилається як на підставу для задоволення її позову [PERSON], в даній справі не вимагається. Адже згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Не заслуговує на увагу з наведених підстав й посилання позивача на порушення процедури скорочення - внесення змін до штатного розпису та видання наказу про звільнення [PERSON] без погодження з начальником відділу охорони здоров'я Березнівської райдержадміністрації. У цьому зв'язку суд зазначає наступне. У відповідності з п. 7.3.2 Статуту комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня", що затверджений 25 грудня 2009 року рішенням Березнівської районної ради № 756, в редакції зі змінами згідно рішення Березнівської районної ради від 24 березня 2011 року № 145, що є діючою, а тому числі й на час виникнення спірних правовідносин, до компетенції відділу охорони здоров'я Березнівської районної державної адміністрації, як органу її управління, що здійснює галузеве управління лікарнею, належить, зокрема, затвердження кошторисів та штатного розпису лікарні. Як свідчать надані суду позивачем копії штатних розписів лікарні на 2009, 2011,2014 роки (а. с. 55,61-70) та слідує з пояснень в судовому засіданні учасників судового розгляду, штатні розписи лікарні затверджувалися начальником управління охорони здоров'я Березнівської районної державної адміністрації на черговий календарний рік та у випадках зміни мінімальної заробітної плати в державі. Поточні зміни в них, в тому числі пов'язані зі скороченням штатної чисельності працівників, затвердженню не підлягали згідно зі Статутом і такий порядок не застосовувався на практиці, а затверджувалися вони наказом уповноваженої власником особи - головного лікаря (а. с. 10,12,16,54). Згідно з пунктом 7.4.7 цього Статуту, на який покликається позивач, орган управління здійснює фінансування лікарні, затвердження кошторису та штатних розписів лікарні, погодження призначення та звільнення головного лікаря лікарні, погодження керівників структурних підрозділів та філій, контроль за ефективністю використання фінансових, матеріальних та трудових ресурсів, цільовим та ефективним використанням бюджетних коштів. Зазначене не означає, що внесення змін до штатного розпису протягом календарного року, на який його затверджено начальником відділу охорони здоров'я, також має відбуватися за погодженням з останнім, адже це прямо не передбачено Статутом лікарні. Крім цього, пунктом 7.9 Статуту встановлено, що саме головний лікар, поряд з іншими його повноваженнями, вирішує кадрові питання та визначає порядок оплати праці працівників лікарні. Представником уповноваженого органу управління майном лікарні - головою Березнівської районної державної адміністрації, яка є такою згідно з п. 7.2 Статуту лікарні, 14 травня 2011 року було укладено Контракт з головним лікарем комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня" на строк по 14 травня 2016 року. Ним в абзаці 7 пункту 6 визначено, що керівник лікарні має право призначати на посади та звільняти з посад працівників закладу згідно з законодавством за погодженням з начальником відділу охорони здоров'я районної державної адміністрації. Але, на думку суду, зазначене положення Контракту має стосуватися працівників, визначених власником лікарні у Статуті (п. 7.4.7), погодження призначення і звільнення яких проводиться начальником відділу охорони здоров'я, а саме: керівників структурних підрозділів та філій лікарні. У зв'язку з цим посилання позивачки [PERSON] на ч.7 п. 6 Контракту головного лікаря з Березнівською районною державною адміністрацією як органом управління майном від 14 травня 2011 року щодо необхідності погодження її звільнення з роботи по скороченню штатів з начальником відділу охорони здоров'я Березнівської районної державної адміністрації суд вважає безпідставним. З вини відповідача допущено вимушений прогул [PERSON] на роботі з 22 серпня 2014 року по 21 січня 2015 року. За повідомленням позивачки в даний час вона працює дільничим лікарем-терапевтом Центру надання первинної медичної допомоги, в представленій ксерокопії її трудової книжки такий запис відсутній. З 4 грудня 2014 року по 21 січня 2015 року позивачка перебувала на обліку в Березнівському районному центрі зайнятості населення. Згідно виданої ним довідки № 230 від 3 квітня 2015 року за вказаний період їй виплачено допомогу по безробіттю в сумі 1288 гривень 72 копійки. Втрачений середній заробіток позивачки, який підлягає стягненню на її користь у відповідності з ч. 2 ст. 235 КЗпП України, підрахований на підставі постанови Кабінету Міністрів від 8 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" з розрахунку середньоденної заробітної плати 76,89 грн., за період 22 серпня 2014 року по 21 січня 2015 року за 4 місяці і 17 днів становитиме за мінусом отриманої допомоги по безробіттю 5 985 гривень 07 копійок (7 273 гривні 79 копійок - 1288 гривень 72 копійки). Суд також приходить до висновку що незаконним звільненням з роботи позивачці [PERSON] спричинено моральну шкоду, яка полягає згідно з п. 2 ч.2 ст. 23 ЦК України в у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною щодо неї поведінкою зі сторони відповідача. Адже згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Розмір моральної шкоди, визначеної позивачем, суд вважає завищеним і з врахуванням вимог КЗпП України, фактичних обставин справи, оцінки допущеного відповідачем недотримання її трудових з позиції суттєвості порушення вимог трудового законодавства, встановлює в сумі 500 гривень. Що стосується вимоги про стягнення витрат, які позивач понесла у зв'язку з проходженням курсів підвищення кваліфікації, то суд вважає встановленим наступне. Путівка № 9 про направлення [PERSON] Рівненським обласним управлінням охорони здоров'я для проходження навчання на циклі "Спеціалізація з кардіології" (а. с. 31) доводить, що таке навчання позивач мала проходити з 1 вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року, про що до моменту звільнення її з роботи відповідачу з пояснень [PERSON] було відомо. Представник відповідача цього факту в судовому засіданні не заперечила. По наслідках навчання нею отримано відповідний сертифікат за № 2772 від 26 листопада 2014 року про присвоєння їй звання лікаря за спеціальністю "кардіологія" та посвідчення про проходження підвищення кваліфікації № 2751 від 28 листопада 2014 року. Нею сплачено кошти за навчання в розмірі 5 850 гривень, що стверджено відміткою на путівці на а. с. 31. А у відповідності зі ст. 122 КЗпП України при направленні працівників для підвищення кваліфікації з відривом від виробництва за ними зберігається місце роботи (посада) і провадяться виплати, передбачені законодавством. З врахуванням того, що відповідачем безпосередньо перед проходженням [PERSON] курсів підвищення кваліфікації було проведено звільнення її з роботи з ініціативи адміністрації, яке судом визнано незаконним, це дає підстави для висновку про стягнення з комунального закладу охорони здоров'я "Березнівська центральна районна лікарня" витрат на навчання, що їх понесла позивач. Наявність рішення Березнівського районного суду від 16 грудня 2014 року, яким їй відмовлено в аналогічних вимогах при оспорюванні позивачкою її переведення на іншу посаду, не є перешкодою для прийняття такого рішення, адже судом у вказаному рішенні відмовлено в позові з тієї причини, що факт переведення [PERSON] безпосередньо не призвів до необхідності оплати навчання на курсах підвищення кваліфікації. Ця обставина, як зазначив суд, була зумовлена звільненням позивачки з роботи. Згідно з постановою КМ України № 695 від 28 червня 1997 року "Про гарантії і компенсації для працівників, які направляються для підвищення кваліфікації, підготовки, перепідготовки, навчання інших професій з відривом від виробництва" всі витрати у зв'язку з проходженням таких курсів несе підприємство, при цьому за працівником також зберігається середній заробіток за час навчання. У зв'язку з наведеним, прийшовши до висновку у цій справі, що [PERSON] підлягає поновленню на посаді лікаря-кардіолога поліклініки, суд зазначає, що з врахуванням того факту, що вказане навчання позивачка проходила за направленням Рівненського обласного управління охорони здоров'я, для продовження роботи на посаді вона зобов'язана була набути кваліфікацію за спеціальністю "кардіологія", вартість навчання має компенсувати їй роботодавець. Оскільки позов вирішений на користь позивачки [PERSON], в доход держави підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 243 гривні 60 копійок, від сплати якого при зверненні в суд звільнена позивачка.

Outcome: partial