Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У вересні 2013 року ПАТ КБ "Приват Банк" звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача 26 945,11 грн. заборгованості, посилаючись на неналежне виконання ним зобов'язань за кредитним договором №SAMDN42000007493053 від 26.06.2006 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві. Представник відповідача позов не визнав повністю, посилаючись на те, що [PERSON] не укладав спірного кредитного договору, його підпис підроблений, тому просив у позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ст.202 ЦПК України правочином є діє особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з вимогами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (осопрювані). Статтею 215 ЦК України визначено, що нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність договору без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Крім того, пунктом 2.4. Постанови №223 від 30.04.2010 року Управління Національного банку України "Про здійснення операцій з використанням спеціальних платіжних засобів" передбачено, що договір укладається в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON] укладено кредитний договір №SAMDN42000007493053, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав останньому кредит у розмірі 1300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Заперечуючи проти задоволення позову ПАТ КБ "ПриватБанк", [PERSON] посилався на те, що вказаний кредитний договір та заяви на отримання кредиту він не підписував, платіжної картки, ПІН-коду та кредитних коштів не отримував. Як вбачається з висновку судово-почеркознавчої експертизи № 7 від 21.01.2015 року підпис від імені [PERSON] в графі «Платежную карту и ПИН-код получил», що на зворотній стороні заяви від імені [PERSON] від 21.11.2006 року про відкриття рахунку та отримання платіжної картки у ЗАТ КБ «ПриватБанк», виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням власному його підпису. (а.с.194-205). Таким чином, судом встановлено, що спірний договір відповідає за формою і змістом вимогам закону, але висновком експертизи підтверджено, що [PERSON] платіжної картки та ПІН-коду не отримував, тому слід вважати, зазначене вище є підставою для визнання договору недійсним за ст.203, 215 ЦК України, тобто підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення власника, якщо власник у подальшому не схвалив такого правочину. Не заслуговують на увагу доводи представника позивача, що відповідачем був схвалений спірний договір в зв"язку із здійсненням оплат в в рахунок погашення заборгованості, оскільки в судовому засіданні не доведено, ким саме фактично здійснювалися дані проплати, а відповідач та його представник у судовому засіданні категорично заперечили здійснення проплат самим [PERSON] Відсутні також підстави для призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, оскільки зазначені представником позивача обставини не є такими, що викликали сумніви сумніви у правильності висновку експерта, пов'язані з його недостатньою обгрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Питання щодо судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved