Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

В липні 2018 року [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON], [PERSON], в якій просила суд, визнати [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS], відповідно до договору купівлі - продажу від 24 листопада 2017 року. Після придбання вищезазначеної квартири вона ([PERSON].) одразу вселилась до квартири та постійно в ній проживає. Однак, колишній власник квартири - [PERSON] та член сім'ї колишнього власника - [PERSON] після продажу квартири з реєстраційного обліку так і не знялись, продовжують бути зареєстрованими. [PERSON] та [PERSON] у належній їй ([PERSON].) квартирі [ADDRESS] не проживають без поважних причин; оплату за користування квартирою не здійснюють; особистих речей у квартирі не залишали. Вказані обставини позбавляють її можливості розпоряджатися належним їй майном. В судовому засіданні представники позивачки заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити; проти заочного розгляду справи не заперечували. Відповідачі в судове засідання не з'явились; про час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку, відповідно до ч.11 ст. 128 ЦПК України; відзив на позов не надіслала; заяви про оголошення перерви чи розгляд справи за її відсутності до суду не подавала; по справі зібрано достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст.223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухав пояснення представників позивачки, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, що 24 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А. посвідчено договір купівлі - продажу квартири, по якому ТОВ "Кей-Колект" передало нерухоме майно у власність [PERSON], а [PERSON] прийняла нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с.11-12). Згідно витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.13). Як вбачається із витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: відповідачі по справі - [PERSON], з 22 листопада 2011 року, [PERSON], з 21 вересня 2016 року та позивачка по справі - [PERSON]. з 21 липня 2018 року, по теперішній час. Під час розгляду справи, судом, достовірно встановлено, що на даний час позивачка володіє та користується вищезазначеною квартирою, несе витрати по її утриманню, відповідачі в квартирі не проживають та не є родичами власника квартири. Відповідно до ч.3 ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ( ч.1 ст.321 ЦК України ). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч.1 ст.317 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном ( ст.391 ЦК України). Пленум Верховного Суду України у постанові "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно висновку, викладеного у Постанові ВСУ у справі № 6-57цс11 від 16 січня 2012 року, визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Даних, які б свідчили, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації з поважних причин, як і даних про те, що їм чинилися перешкоди у проживанні в квартирі, суду не надано, не було їх встановлено і під час розгляду справи. З урахуванням вищевикладеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідачів порушує права позивачки, як власника квартири, витрат на житлово-комунальні послуги відповідачі не несуть, своїх речей в квартирі не зберігають, позивачка не бажає, щоб відповідачі були зареєстровані у квартирі, яка належить їй на праві приватної власності, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членом сім'ї власника квартири, суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved