Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], який уточнено в ході підготовки справи до судового розгляду, у якому просить визнати відповідача та [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, що знаходиться в с. Шаланки, вул. Миру, 17. Позов обгрунтовано тим, що 22.08.2002 року уклав шлюб з [PERSON] (дівоче прізвище Маркулинець) [PERSON]. За взаємною згодою вони переїхали на постійне місце проживання в [INFO] на вулиці [PERSON], який належав його, позивача, батькам. Разом з дружиною в даному помешканні проживали дві її на той час неповнолітні дочки від попередніх шлюбів. Зокрема, старша дочка [PERSON], [INFO] та молодша [PERSON], [INFO]. В 2007 році він, позивач, оформив право приватної власності на дане будинковолодіння. У 2008 році відповідач покинула будинок та з того часу в ньому не проживає, однак залишається зареєстрованою. На його, позивача, прохання знятися з реєстрації, зняти з реєстрації своїх дочок та звільнити належну йому житлову площу відповідач відмовляється. За таких обставин він не може оформити житлову субсидію. Своїми діями відповідач порушує його права як власника. З причин непроживання у належному йому, позивачеві, на праві власності будинку, відповідач та її діти є такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Позивач в судовому засіданні позов підтримав та, будучи допитаним в якості свідка, пояснив, що відповідач є його прийомною донькою, він виховував її як рідну. З матір"ю відповідача - [PERSON] він проживає спільно на протязі близько двадцяти років. З 2002 року перебувають офіційно у шлюбі. Діти дружини [PERSON] та [PERSON] проживали разом з ними з початку їх спільного проживання. За його, позивача, згодою дружина прописала [PERSON] та [PERSON] у будинку. [PERSON] проживала у його будинку з 1995 року. У 2004 році пішла до свого чоловіка. Коли народилися діти, то вона у будинку не проживала. У 2006 році повернулася назад на кілька місяців. З 2008 року [PERSON] з дітьми у його будинку не проживає. Він є власником будинку. Будинок належав його, позивача, батьку, який помер у 1990 році. Після смерті батька він оформив будинок на себе у 2007 році. Через те, що у будинку зареєстрована відповідач з дітьми він не може оформити субсидію. Згоди на прописку дітей відповідача він не надавав. Добровільно виписатися відповідач не бажає. Просить суд позов задовольнити. Представник позивача підтримав позов з викладених у ньому підстав та просить задовольнити. Також зазначив, що відповідач понад усі передбачені законом строки не проживає у будинку позивача, комунальні послуги не оплачує, має інше місце проживання, де не хоче прописатися. Те, що відповідач з дітьми зареєстрована у будинку позивача, порушує його права як власника. Право дітей на пільги не може бути пріоритетним по відношенню до прав власника. Майно може бути спільною сумісною власності лише у тому разі, якщо воно нажито подружжям спільно. Спірний будинок був побудований у 1912 році та належав батькові позивача, який помер у 1990 році. На час смерті з батьком проживав позивач, який прийняв спадщину, тому будинок є приватною власністю позивача. Жодних документів про те, що будинок є об"єктом права спільної власності не надано. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечила та, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що у неї з позивачем були добрі відносини, вона виросла у спірному будинку, позивач є її вітчимом. У 2004 році вийшла заміж та у будинку не проживала. Прописалася у будинку разом з дітьми за згодою позивача. Приблизно з 2008 року вона проживає у Виноградові на вул. Герцена, 89. Будинок на Герцена є спадщиною, яка залишилася після смерті діда, проте не оформлена. Позивач телефонував їй, щоб вона виписалася з будинку, проте у неї немає куди прописатися. Від прописки залежить отримання нею соціальної допомоги на дітей. Причиною непроживання у спірному будинку є те, що відповідач вживав алкогольні напої та скандалив. Просить суд у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з тих підстав, що тим, що у будинку позивача зареєстрована відповідач з дітьми жодним чином не порушує право позивача, зокрема, право на оформлення субсидії. У разі зняття відповідача з реєстрації вона не зможе отримувати допомогу на дітей. Орган опіки та піклування також надав висновок про недоцільність позбавлення відповідача з дітьми права користування спірним житловим приміщенням. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив з тих підстав, що відповідач з дітьми не проживає у спірному будинку з 2008 року вимушено, вона змушена була покинути будинок через протиправну поведінку позивача. Крім того, з огляду на те, що право власності позивача на будинок виникло на підставі свідоцтва про право власності під час перебування у шлюбі з матір"ю відповідача, то будинок є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Земельну ділянку для будівництва та обслуговування даного будинку позивач набув у 2008 році, та згідно норм сімейного права дана земельна ділянка також є спільною власністю подружжя. Мати відповідача, будучи допитаною в якості свідка, не заперечила проти того, щоб відповідач з дітьми була зареєстрована у будинку. З огляду на те, що позивач не є одноособовим власником будинку, на що зсилається у позовній заяві, то немає підстав для задоволення позову. Крім того, позивач не довів доказами неможливість оформлення ним субсидії. Також зняттям з реєстрації дітей буде порушено їх право, на що вказав у своєму висновку орган опіки та піклування. Просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, - органу опіки та піклування Виноградівської районної державної адміністрації, в судовому засіданні проти позову заперечила, зіславшись на висновок органу опіки та піклування Виноградівської райдержадміністрації щодо доцільності позбавлення права користування житловим приміщенням від 18.12.2015 року № 03-24/3777. Зокрема зазначила, що питання, з приводу якого виник спір, розглядалося на засіданні комісії та орган опіки та піклування в інтересах дітей вважає недоцільним позбавлення права користування житловим приміщенням гр-ки [PERSON] разом із малолітніми дітьми, оскільки це призведе до зняття з реєстрації місця проживання цих громадян, і відповідно, до звуження прав та інтересів дітей. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що позивач є його сусідом, відповідача знає та відносини з нею добрі. Відповідач з дітьми у будинку позивача не проживає. Вона тільки приходила до позивача в гості на Великдень. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач є її дочкою, позивач - чоловік, з яким уклала шлюб у 2002 році. Вона зареєстрована в будинку на вул. Миру, 17 в с. Шаланки. Донька [PERSON] у даному будинку не проживає на протязі близько семи років. Позивач зловживає алкоголем, тому з ним неможливо проживати. З приводу поділу будинку до суду не зверталася. Заслухавши пояснення сторін, допитаних як свідків, показання свідків [PERSON], [PERSON], пояснення представників сторін, представника третьої особи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до таких висновків. В судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач - [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. Даний будинок належить позивачеві на праві приватної власності. Загальна площа будинку 68,6 кв.м., житлова площа 41,0 кв.м. У належному позивачеві на праві власності житловому будинку зареєстровано у встановленому порядку місце проживання [PERSON] - відповідача у справі. Відповідач є донькою дружини позивача [PERSON] Відповідач з дитинства проживала у даному будинку як член сім"ї позивача. З 2008 року відповідач разом з малолітніми дітьми - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], мешкає в будинку покійного дідуся за адресою: м. Виноградів, вул. Герцена, 89. Відсутність відповідача у будинку позивача має місце без поважних причин. Домовленостей між позивачем та відповідачем щодо користування будинком немає. Наведені вище обставини стверджуються поясненнями позивача в судовому засіданні, допитаного як свідка, показаннями свідка [PERSON], відповідача, допитаної як свідка, в частині обставин щодо непроживання в будинку, а також дослідженими судом письмовими доказами, а саме: копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно - будинок на вул. Миру, 17 в с. Шаланки Виноградівського району, виданого Виноградівським бюро технічної інвентаризації 28.12.2007 року, номер витягу 17257619 (а.с. 5), довідкою № 808 від 08.2015 року, виданою виконавчим комітетом Шаланківської сільської ради про склад сім"ї позивача (а.с. 10), іншими письмовими доказами. Суд констатує, що правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Стаття 41 Конституції України закріплює, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності (ч. 1). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ч. 2). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4). Конституційний принцип непорушності права власності розкрито законодавцем у ст.ст. 319 (здійснення права власності), 321 (непорушність права власності) Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. У ст. 405 ЦК України врегульовано питання права на користування житлом членів сім"ї його власника та втрати членом сім"ї власника житла права на користування цим житлом. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи із наведеного, встановлених судом обставин, які стверджені дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, враховуючи те, що реєстрація відповідача у будинку обмежує правомочності позивача як власника щодо володіння та користування належним йому майном, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідача [PERSON], є підставними, обгрунтованими та підлягають задоволенню. Заперечення відповідача та її представника щодо того, що непроживання відповідача у будинку на вул.Миру, 17 в с. Шаланки, є вимушеним з причин протиправної поведінки відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки такі не підтверджені доказами. Зокрема, відповідач, будучи допитаною в якості свідка, пояснила, що позивач зловживає алкогольними напоями, вчиняє скандали та сварки. Проте, обставин щодо протиправної поведінки позивача щодо неї чи дітей відповідачем не наведено та на підтвердження даних обставин відповідачем не надано жодних доказів. Показання свідка [PERSON] не є допустимим доказом, оскільки даний свідок під час розгляду справи була присутня в одному із судових засідань, в тому числі при допиті іншого свідка, відтак її показання отримані з порушенням положень ст. 180 ЦПК України щодо порядку допиту свідків. За клопотанням представника позивача судом досліджено характеристику позивача з місця проживання від 15.04.2016 року № 02-10/25, видану виконавчим комітетом Шаланківської сільської ради, згідно якої позивач, який є постійним жителем с. Шаланки, зарекомендував себе з позитивної сторони, поганих звичок не має (а.с. 127). З огляду на наведене, підстави вважати, що відповідач не проживає у будинку з поважних причин, відсутні. Також безпідставними, на думку суду, є твердження представника відповідача про те, що будинок, з приводу права користування яким виник спір, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Та обставина, що позивач та мати відповідача з 2002 року перебувають у зареєстрованому шлюбі підтверджена копією свідоцтва про шлюб та відповідна обставина сторонами не заперечена. Водночас, заслуговують на увагу покликання представника позивача на те, що спільним майном подружжя є майно набуте подружжям спільно під час шлюбу, та на те, що спірний будинок не був набутий під час шлюбу позивача та матері відповідача, даний будинок належав батькові позивача та позивач, проживаючи з батьком на час смерті, вступив у володіння та управління спадковим майном, чим прийняв спадщину. Наведені вище обставини підтверджені наданими стороною позивача доказами, а саме: довідкою № 289 від 15.04.2016 року, виданою виконавчим комітетом Шаланківської сільської ради про те, що [PERSON], який помер 17.01.1990 року, був зарестрований та проживав за адресою: [INFO] (а.с. 125). На день смерті разом з ним проживав та вів спільне господарство [PERSON], син. А також довідкою № 290 від 15.04.2016 року, виданою виконавчим комітетом Шаланківської сільської ради про те, що будинок за адресою: с. Шаланки, вул. Миру, 17 згідно погосподарської книги до 2007 року рахувався за [PERSON], який помер 17.01.1990 року (а.с. 126). У відповідності до положень ст. 548 ЦК України 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст 549 ЦК України 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. За правилом, викладеним у п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Викладене вище дає підстави для висновку про відсутність підстав вважати, що будинок, з приводу права користування яким виник спір, є об"єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо ненадання позивачем доказів про неможливість оформлення субсидії, то подання чи неподання таких доказів не має визначального значення для вирішення спору, зокрема, їх відсутність не спростовує висновки суду про те, що сам факт реєстрації відповідача у будинку, належному позивачеві, обмежує його права як власника майна. Вирішуючи позов в частині вимог про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням малолітніх дітей відповідача суд прийшов до таких висновків. У відповідності до положень ч. 2 ст. 30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. У п. 3 ч. 1 ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує таке питання: які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Таким чином, суд вирішує спір між сторонами, якими, як вказувалося вище, є позивач та відповідач, малолітні діти відповідача не були сторонами спору, оскільки позов пред"явлено до відповідача [PERSON] За таких обставин, не підлягає з"ясуванню питання про те, які правовідносини виникли між позивачем та малолітніми дітьми відповідача. Відповідно питання про права та обов"язки дітей, які не приймали участь у розгляді справи в якості сторони, не може бути вирішено автоматично при вирішенні спору між їх матір"ю та позивачем. У зв"язку з наведеним позов в частині визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, малолітніх дітей відповідача задоволенню не підлягає. Виходячи із наведеного, оцінивши докази у справі в їх сукупності за правилами ст. 212 ЦПК України, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову - в частині позовних вимог про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідача [PERSON] При вирішенні питання розподілу судових витрат суд виходив з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно роз"яснень у абз. 2 п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Позивачем при зверненні до суду понесено витрати по сплаті судового збору в сумі 243,60 грн. З огляду на висновок суду про часткове задоволення позову, який має немайновий характер, судові витрати слід розподілити між сторонами порівну. Зокрема, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 121,80 грн. судового збору.

Outcome: partial