Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-28 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Дарницький РВ ГУ ДМС України в м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що він на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2011 року, зареєстрованого в КМБТІ 26 березня 2011 року за реєстраційним № 46290 в книзі 657-176. Він як власник квартири надав згоду на реєстрацію та проживання відповідачки, на той час, як дружини, шлюб з якою розірвано 23 листопада 2016 року. Дана квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки набута ним до шлюбу, у той час, як шлюб з відповідачкою було укладено 07 червня 2013 року. При цьому вона в жовтні 2016 року, забравши всі свої речі, виїхала у добровільному порядку з квартири, проте залишається зареєстрованою й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого він вимушений сплачувати за відповідачку як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на його бюджет. Вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засіданні позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Третя особа в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаної третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач на праві власності одноособово володіє квартирою [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житло від 24 лютого 2011 року, зареєстрованого в КМБТІ 26 березня 2011 року за реєстраційним № 46290 в книзі 657-176 (а.с. 7, 8). Позивач як власник квартири надав згоду на реєстрацію та проживання відповідачки, на той час, як дружини, шлюб з якою розірвано 23 листопада 2016 року (а.с. 5-6, 9). Дана квартира не є спільною сумісною власністю, оскільки набута позивачем до шлюбу, у той час, як шлюб з відповідачкою було укладено лише 07 червня 2013 року (а.с.5-6, 9). При цьому відповідачка в жовтні 2016 року, забравши всі свої речі, виїхала у добровільному порядку з квартири, проте залишається зареєстрованою й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого він вимушений сплачувати за відповідачку як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на його бюджет. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт непроживання відповідача у спірній квартирі підтверджується актом від 14 червня 2018 року, складеним ОСББ «Ходівка», в якому засвідчено ті факти, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено (а.с. 10). Таким чином відповідач понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несе, відтак останний втратив право користуватися цим житлом. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача про те, що позивач не чинив перешкоди відповідачу у користуванні (проживанні) спірною квартирою - замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved