Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

28.03.2014 року позивач [PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про захист прав споживача та визнання договору споживчого кредиту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 18.01.2008 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №935/2-003. Відповідно до умов договору, Банк надав позичальнику кредит в розмірі 34 300,00 дол. США. Позивач зазначає, що, згідно Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених НБУ, у разі надання кредиту в іноземній валюті Банки зобов'язані, під час укладення договору, попередити споживача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Разом з тим, вказані дії при укладенні договору з позивачем з боку Банку вчинено не було. З огляду на таке, [PERSON] вважає, що відбулося порушення її прав споживача. Крім того, позивач зазначила, що вважає умови договору несправедливими та такими, що порушують принцип рівності учасників правовідношення, відтак, оскільки Банк не взмозі усунути порушення прав споживача та привести умови договору у відповідність до вимог справедливості та розумності, вважає, що наявні підстави для визнання договору недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Зазначили, що положення договору, якими зазначено про валютні ризики, прописані в договорі дрібним шрифтом, що є порушенням прав споживача. Представник відповідача поти позову заперечувала. Зазначила, що, підписавши договір, позивач прийняла його умови. Вказала, що банком було повідомлено [PERSON] належним чином як про валютні ризики, що прописано в Додатку №2 до кредитного договору, а також надано для ознайомлення детальний розпис сукупної вартості кредиту. Також зазначила, що протягом певного часу позивач належним чином виконувала взяті на себе зобов'язання, сплачувала платежі, будь-який сумнівів щодо недійсності договору у неї не виникало. Крім того. Посилалася на те, що позивач не зобов'язана конвертувати валюту саме ПАРТ "Укрсоцбанк" , її обов'язок був сплачувати в вказаній валюті платежі. З огляду на таке, просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 18.01.2008 року між Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №935/2-003. Відповідно до п. 1.1.1 Договору №935/2-003, Банк надав позичальнику кредит в сумі 34 300,00 доларів США. Факт того, що позивач погодилася з умовами вказаного договору та останній є результатом її вільного волевиявлення свідчить підпис [PERSON] на примірнику договору. Як вбачається з Додатку №2 до Договору №935/2-003, на якому також наявний підпис [PERSON], що підтверджує її ознайомлення, останній було доведено до відома детальний розпис сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту. Також у вказаному додатку прописано, що позичальника було повідомлено про можливість понесення додаткових витрат, у разі здійснення останнім валютно-обмінних операцій по комерційному курсу банку на день здійснення операцій. Таким чином, посилання сторони позивача на те, що їй не було доведено до відома про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач, спростовуються. Суд оцінює критично посилання сторони позивача на те, що вказане попередження прописано дрібним шрифтом, що є порушенням прав споживача, згідно норм Закону України «Про захист прав споживачів», з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону. Водночас, вбачається, що як сукупна вартість кредиту, так і попередження про валютні ризики, зазначені в Додатку №2 одним розміром шрифту. Стосовно посилань позивача на те, що їй не будо надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, суд зазначає наступне. Як вбачається з положень Договору №935/2-003, порядок та строки погашення кредиту передбачені п. 1.1.1, що безпосередньо вказано в п. 2.7, та з зазначеного порядку чітко вбачається, що проведення погашення повинно здійснюватися в валюті кредиту. Водночас, положення Договору №935/2-003 не містять жодного посилання на те, що з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості здійснюється банком. Відтак, вказане посилання сторони позивача не узгоджується з положеннями договору, відтак не приймається до уваги. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Суд вважає, що у даному випадку відсутні обставини, які свідчать, що кредитний договір, укладений сторонами, містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору. Про вказане свідчить зокрема, особистий підпис позивача на кожному аркуші Договору №935/2-003 та на Додатку №2 до Договору №935/2-003. Крім того, суд звертає увагу, що потягом тривалого часу позивач виконувала умови договору, та у неї не виникало сумнівів у правомірності його укладення. Враховуючи наведене, в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. Крім того, суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивач не навів достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не довів жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання Кредитного договору недійсним, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає. Оскільки позивач від сплати судового збору звільнений як такий, що подав позов в зв'язку з можливим порушенням його прав як споживача, а в задоволенні позову було відмовлено, судові витрати відносяться на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed