Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

[PERSON] звертаючись з позовом до суду, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно їх спільної малолітньої дитини [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачем, батьком дитини, 04.08.2009 року шлюб було розірвано, відповідач проживає окремо, утриманням та вихованням дитини він не займається, не цікавиться її здоров'ям, фізичним, моральним, духовним розвитком, ніякої матеріальної допомоги на утримання не надає, вважає, що відповідач не належно виконує свої батьківські обов'язки, матеріальної допомоги не надає, а тому у зв'язку погіршенням матеріального стану позивачки та складною економічною ситуацією в країні просить збільшити розмір аліментів на утримання сина з розміру 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно на 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 16.09.2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, однак представник позивача [PERSON] надала суду заяву, відповідно до якої просить суд розглянути справу за його відсутності, позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу, відому з матеріалів справи, однак направив до суду письмові пояснення по справі, де зокрема вказав, що з'явитися в судове засідання не може, причини неявки суд не повідомив. Уповноважений представник третьої особи - Органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку представника позивача, який подав заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Судом встановлено, що 18.08.2007 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, від якого [INFO] року народився син - [PERSON]. 04.08.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. (а.с. 7) Судом встановлено та не заперечується сторонами по справі, що позивачка [PERSON] разом з сином [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS], при цьому відповідач [PERSON] проживає окремо, за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до характеристики директора СЗШ №180 м. Києва вказано, що вихованням дитини [PERSON] займається мати - [PERSON], до виховання сина мати ставиться відповідально, приділяє увагу вихованню у хлопчика позитивних моральних якостей. Батько [PERSON] за період навчання хлопчика у першому класі жодного разу до школи не приходив, з класним керівником зв'язок не підтримує. (а.с. 14) Згідно з ч. 2 ст.165 Сімейного кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, орган опіки та піклування, а також сама дитина, яка досягла 14 років. Звертаючись з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав [PERSON] вказала, що відповідач, будучи батьком дитини, утриманням та вихованням не займається, не цікавиться здоров'ям дитини, фізичним, моральним, духовним розвитком, матеріальної допомоги на утримання не надає. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.4 ст.150 Сімейного Кодексу України батьки повинні поважати дитину. Стаття 155 цього ж кодексу встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. З цього випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них. Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, серед іншого, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Частиною 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 167 Сімейного Кодексу України покладає на суд обов'язок вирішити питання щодо влаштування дитини, позбавленої батьківського піклування. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Згідно з Висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав встановлено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON], [INFO], у зв'язку з тим, що він ухилився від виконання та утримання дитини. (а.с. 17-18) Частиною 2 ст. 155 Сімейного Кодексу України визначено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Отже, із системного тлумачення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України випливає, що при вирішенні спору щодо позбавлення батьківських прав, судом мають враховуватися передусім інтереси дітей. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що до відповідача [PERSON] може бути застосований крайній захід впливу як до особи, яка не виконує батьківських обов'язків, а саме позбавлення батьківських прав щодо сина [PERSON], [INFO]. Згідно із ч.2 ст. 66 Сімейного Кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. За рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17.02.2009 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 14.11.2008 року і до досягнення сином повноліття, але не менше 30% прожиткового мінімуму. (а.с. 19) За змістом ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивачка [PERSON] звертаючись з позовними вимогами про збільшення розміру аліментів з [PERSON] на утримання їх спільного сина, вказала, що дитина знаходяться на її повному утриманні та забезпеченні, батько дитини не надає матеріальної допомоги на утримання сина, від своїх батьківських обов'язків ухиляється, її матеріальне становище погіршилося, та у зв'язку з складною економічною ситуацією в країні, коштів на утримання дитини не вистачає. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України, яка дублюється в ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ст. 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з частиною 3 статті 80 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Оскільки відповідач достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, від виконання своїх батьківських обов'язків ухиляється, при цьому у позивачки змінилося матеріальне становище, коштів на утримання дитини не достатньо, а тому суд дійшов висновку, що за обставин, які склалися, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Виходячи з позовних вимог позивачки розмір аліментів підлягає зміні, а саме з розміру ? частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, до повноліття дитини - [PERSON], [INFO], починаючи з дня пред'явлення позову до суду на 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму щомісячно, до повноліття дитини - [PERSON], [INFO], починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Враховуючи наведене та

Outcome: approved