Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом, в якому просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № CNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року у розмірі 1138958,87 грн. (в т.ч. 209795,38 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 35135,54 грн. - заборгованість по нарахованим та несплаченим відсоткам, 893997,95 грн. - пеня) на користь Товариства з обмеженою відповідальності «ОТП Факторинг Україна» звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] за ціною, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на час проведення торгів. Разом з тим, просить передати іпотеку, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] в управління Товариства з обмеженою відповідальності «ОТП Факторинг Україна» на період до її реалізації з наданням права обладнання предмету іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, замінними замків, а також укладання договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 11.08.2006 року між Акціонерним комерційним банком «Райфайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNL-702/039/2006. Згідно умов якого, а також на підстави кредитної заявки банк надав [PERSON] кредит в сумі 29000,00 доларів США, однак остання умови договору не виконала, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитним договором. 15.05.2015 року Фрунзенським районним суду м. Харкова було ухвалено рішення по справі № 645/9172/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» суми боргу за кредитним договором № CNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року в розмірі 1138958,87 грн. Однак до теперішнього часу зазначене рішення не виконано. 11.08.2006 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Заритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № PCNL-702/039/2006, відповідно до умов якого осатаній зобов'язався відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання за кредитним договором.Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 63,0 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу на підставі договору дарування від 17.09.1993 року. У судове засідання представник позивача нез`явився, повідомлявся про дату та час слухання справи своєчасно та належним чином. На електронну адресу суду надійшла заява від представника позивача Камінської М.І., в якій остання вказує, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомила. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи умови ст. 280 ЦПК України, судом, за згодою позивача, розглянуто справу в заочному порядку. Суд, дослідивши і оцінивши в сукупності докази матеріалів справи, встановлені наступні факти та обставини: 11.08.2006 року між Акціонерним Комерційним Банком "Райффайзенбанк Україна", який змінив назву на ЗАТ «ОТП Банк» та в подальшому на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого, в свою чергу, є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CNL-702/039/2006, відповідно до умов якого банк надав останній кредит у розмірі 29000,00 доларів США на споживчі цілі строком до 11 серпня 2016 року. [PERSON], за умовами зазначеного договору, зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути Банку вказані кредитні кошти у строки, зазначені в кредитному договорі, а також сплатити відповідну плату за користування Кредитом, в порядку та на умовах, що визначені кредитним договором. Згідно з п. 1.5.1. кредитного договору повернення відповідної частини кредиту та сплата процентів здійснюється щомісяця у розмірі та строки визначені у графіку повернення кредиту та сплати процентів, шляхом внесення готівки в касу банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не передбачено цим договором. В порушення зазначених вище умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України третьою особою [PERSON] не погашено належні до сплати суми кредиту та не сплачені відсотки. 11 серпня 2006 року між Акціонерним Комерційним Банком "Райффайзенбанк Україна", який змінив назву на ЗАТ «ОТП Банк», а в подальшому на Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», правонаступником якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та відповідачем був укладений договір іпотеки № РСNL-702/039/2006, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед кредитором за повне та своєчасне виконання за кредитним договором. Відповідно до п. 3.1 договору іпотеки, предметом іпотеки є житловий будинок загальною площею 63,0 кв.м. з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить відповідачу на підставі договору дарування від 17.09.1993 року. Як вбачається з витягу про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек внесено відповідний запис приватним нотаріусом ХМНО Мусієнко О.І. від 11.08.2006 року. Також згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна - мається заборона на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON]. Згідно витягу зі статуту АТ «ОТП Банк», рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 9 жовтня 2006 року (протокол № 40) Акціонерний Комерційний Банк "Райффайзенбанк Україна" змінив назву на ЗАТ «ОТП Банк» та рішенням загальних зборів акціонерів від 23 квітня 2009 року (протокол № 53) ЗАТ «ОТП Банк» змінив назву на ПАТ «ОТП Банк». 12 листопада 2010 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» був укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір про відступлення права вимоги за умовами якого ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитними договорами укладеними з ПАТ «ОТП Банк». Згідно додатку до договору про відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло право вимоги за кредитним договором № CNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року укладеним з [PERSON] та договором іпотеки № PCNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року укладеним з [PERSON] Таким чином суд приходить до висновку, що у позивача наявне право вимоги на звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 6.2. договору іпотеки, іпотекодержатель (позивач) має право задовольнити із вартості предмета іпотеки всі фактичні вимоги негайно після виникнення будь-якої із таких обставин: несплати боржником іпотекодержателю будь-якої суми у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено в кредитному договорі; порушення відповідачем будь-якого із зобов'язань за ст.5 договору іпотеки; інших обставин, передбачених чинним законодавством України. Статтею 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель, має право звернутись у будь-якій час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором. Приписами ст. 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» встановлено, що Позивач має право організувати продаж предмета іпотеки шляхом укладення договору купівлі-продажу між іпотекодавцем та покупцем або продати від свого імені, якщо це передбачено іпотечним договором, або іпотекодержатель та іпотекодавець досягли відповідної згоди шляхом укладення договору про задоволення вимог Іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню. При цьому кошти за придбану нерухомість покупець сплачує на банківські рахунки іпотекодержателя. Згідно п. 1.1 кредитного договору [PERSON] зобов'язалася повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати всі інші зобов'язання, як вони визначені у кредитному договорі. У зв'язку з порушенням умов кредитного договору та не виконання [PERSON] вимог кредитного договору, кредитор був вимушений звернутися до суду з позовом про стягнення боргу за кредитним договором. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.05.2015 року було ухвалено рішення по справі № 645/9172/14-ц про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором № CNL-702/039/2006 від 11.08.2006 року в розмірі 26247,39 доларів США, що курсом НБУ станом на 10.01.2014 року становить 209795,38 грн.; заборгованість по нарахованим та не сплаченим відсоткам складає 4385,79 доларів США, що за курсом НБУ станом на 10.01.2014 року становить 35135,54 грн.; пеня в розмірі 893997,95 грн. Рішення набрало законної сили, однак на теперішній час не виконано. Отже, зазначене рішення є преюдиційним щодо переходу права вимоги за договором іпотеки до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та розміру заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Так, згідно висновку Великої Палати від18.09.2018 року справа № 921/107/15-г/16, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не є підставою для припинення грошового зобов'язання боржника і припинення іпотеки та не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, передбачений законодавством. Таким чином заявлені позовні вимоги є законними та обґрунтованими. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку не доведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Згідно ст.ст. 33, 39 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно з положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателя з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо та аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», у розумінні норми статті 39 цього Закону встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку». Згідно умови п. 4.4. договору іпотеки сторони оцінили предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями, житловою площею 63,0 кв.м. та його початкову ціну для реалізації у розмірі 253908,00 грн., що за курсом НБУ на дату укладення договору становило 50278,82 доларів США. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р., резолютивна частина рішення суду, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, має відповідати як вимогам ст. 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, а саме в ній повинна бути зазначена початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно з частиною 6 статті 38 зазначеного Закону ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Відтак, законодавець у спеціальній нормі матеріального права виділяє два способу встановлення ціни продажу предмету іпотеки за Рішенням суду: за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Тотожні обставини були предметом розгляду Верховним Судом України в Постанові №753/930/15-ц від 16 серпня 2017 року. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Вирішуючи спір в частині наявності підстав для звернення стягнення на іпотечне майно та визначенні розміру заборгованості за кредитним договором, суд виходить із того, що відповідачем порушено взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, що зумовлює право кредитора на звернення стягнення на передане в іпотеку майно в рахунок погашення наявної заборгованості. Згідно з пунктом 1 Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»(далі - Закон) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню цього слова, поданому в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону № 1304-VII протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону № 1304-VII не підлягає виконанню. Саме до цього зводяться висновки, викладені в судових рішеннях у справах № 6-35023св15, № 6-482цс15. Таким чином, враховуючи, що кредит був наданий [PERSON] на споживчі цілі в доларах США, загальна площа предмету іпотеки становить 63,00 кв.м., тому до нього застосовуються положення Закону України від 3 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вирішуючи питання щодо частини вимог про передання в управління позивачу предмету іпотеки на період до її реалізації шляхом надання йому права обладнати предмет іпотеки новими охоронними пристроями, вільного доступу до нерухомого майна, заміною замків, а також укладення договорів на охорону зі спеціалізованими підприємствами, суд виходить з того, що позивачем не доведена необхідність вчинення таких дій, не надано доказів, що у разі звернення стягнення на предмет іпотеки відповідачі будуть вчиняти дії, які зроблять неможливим проведення дій для реалізації іпотечного майна, а тому відмовляє у їх задоволенні. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід задовольнити, в іншій частині позовних вимог відмовити. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати.

Outcome: partial