Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила стягнути на її користь з Державного бюджету інфляційні витрати за несвоєчасне виконання рішення суду в сумі 101721.32 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 6389 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Болехівського міського суду від 27.03.2014 року їй присуджено до стягнення 17098 грн. 92 коп. матеріальної шкоди та з врахуванням рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2014 року 150000 грн. моральної шкоди. Після набрання рішення законної сили (03.06.2014 року), вона, отримавши виконавчий лист, пред'явила його до виконання 03.07.2014року. Однак після численних скарг та звернень рішення виконано тільки через рік і три місяці, тобто 03.09.2015 року. А тому звернулася до відповідача про стягнення інфляційних витрат та 3% річних за невиконання грошового зобовязання та отримала відмову, яку вважає такою, що суперечить вимогам законодавства, зокрема ст. 625 ЦК України. Позивач вважає, що протиправною бездіяльністю відповідача , як державним органом, нехтуванням її законним вимог, їй спричинено моральну шкоду, яку оцінила в 500000грн. Під час розгляду справи позивач уточнила свої вимоги та просила застосувати як додаткову підставу для стягнення трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення суду ч.1 ст. 5 Закону України " Про гарантії держави щодо виконання судових рішень"( а.с.86). В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судові засідання не з'явився, подав заперечення проти позову, в якому просив проводити про розгляд справи без його участі ( а.с. 64). Такі дії представника відповідача не суперечать вимогам ст. 158 ЦПК України, згідно якої особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи без її участі. В письмових запереченнях, вказував на те, що стягнення коштів за рішенням суду відбувалося на підставі ст.1176 ЦК безпосередньо за рахунок держави у порядку черговості. Оскільки спірні відносини виникли у зв"язку з виконанням судового рішення, то до них згідно правової позиції ВСУ від 20.01.2016року не можуть застосовуватися норми ст.625 ЦК України щодо стягнення пені та інфляційних втрат. Крім того, в листі Верховного спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.01.2013року зазначено, що дія ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв"язку із завданням шкоди. Також вказував на те, що ЗУ «Про державний бюджет на 2016рік» не передбачені бюджетні призначення на стягнення суми інфляційних втрат та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання рішення суду. За наведених підстав просив відмовити у позові. (а.с.63,64, 98). Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, безпосередньо дослідивши наявні докази у справі та надавши їм оцінку, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Встановлено, що рішенням Болехівського міського суду від 27.03.2014 року [PERSON] присуджено до стягнення 17098 грн. 92коп. матеріальної шкоди та 300000 грн. моральної шкоди, заподіяної на підставі ст. 1176 ЦК України та Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності. (а.с.3-6). Рішенням Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03.06.2014 року змінено розмір моральної шкоди до 150000.00 грн.(а.с.7-11) і таким чином, рішення суду набрало законної сили 03.06.2014року . На виконання рішення суду за заявою позивача 18.06.2014 року Болехівським міським судом видано виконавчий лист, який пред'явлено до виконання 03.07.2014 року (а.с.12-13). Позивач неодноразово зверталася з заявами про виконання рішення (а.с.14-17,22,25). Відповідно до ст. 124 [PERSON] України, судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. [PERSON] України є нормами прямої дії. На правовідносини позивача з відповідачем щодо виконання рішення суду поширюється дія Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Відповідно до ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Однак в порушенні зазначених вище вимог Закону вказане рішення виконано тільки 03.09.2015 року ( а.с 34, 193). Компенсація за порушення строку перерахування коштів за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу нараховується центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. На звернення позивача про стягнення компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду відповідач отримала відмову (а.с.40, 43). Згідно зі ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» трьохмісячний строк на перерахування коштів за рішенням суду у даному випадку підлягає обчисленню з моменту отримання Державною казначейською службою України відповідного виконавчого листа. Передбачені цією статтею три відсотки річних підлягають обчисленню за формулою У = S * Q * 3%/366, де\~\~S - сума заборгованості, Q - кількість днів прострочення, У - розрахована сума трьох відсотків річних. Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, виконавчий лист № 339/71/13-ц, виданий на підставі\~\~рішення\~\~Болехівського міського суду \~\~від 27 березня 2014 року\~\~про стягнення з Державного бюджету в користь позивача 170098,92грн. отримано Державною казначейської службою України 03 липня 2014 року (а.с.13). Таким чином, трьохмісячний строк на виконання\~\~рішення\~Болехівського суду від 27 березня 2014 року сплив 03 жовтня 2014 року, при цьому фактичне виконання відбулося 03 вересня 2015 року, тобто через 334 днів. З огляду на таке, компенсація за прострочення перерахування коштів за рішенням Болехівського міського суду від 27 березня 2014року \~\~в розмірі трьох відсотків\~\~річних складає 4670грн. ( 170099грн. * 334 * 3%) / 365, які підлягають стягненню на користь [PERSON] в порядку статті 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень». Що ж стосується вимог позивача про стягнення інфляційних витрат в сумі 101721грн., то такі не підлягають до задоволення, оскільки положеннями Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не передбачено нарахування індексу інфляції на суму коштів, які стягуються на користь осіб у порядку відшкодування шкоди, завданої органами досудового розслідування, прокуратури і суду, у зв'язку з простроченням здійснення реальної виплати коштів, оскільки законом встановлено інший спосіб відповідальності за несвоєчасне виконання рішення суду. При цьому не застосовуються і положення Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» до спірних правовідносин , так як компенсація має разовий характер. Не можуть бути застосовані для стягнення таких коштів вимоги ст. 625 ЦК України, як на тому настоювала [PERSON] Так, ч. 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену ст. 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення\~\~\~\~\~про зобов'язання» книги 5 ЦК України і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Так, статтею 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 2 березня 2016 року № 6-2491цс15, яка у силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. За змістом ст. 625 ЦК нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів. При наявності у справі судового рішення, яким вже було встановлено розмір завданої шкоди та відповідно стягнуто її, такий розмір шкоди відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи і суд не вправі змінювати його, в тому числі шляхом застосування положень ст. 625 ЦК України. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-3019цс15. Крім того, відшкодування шкоди - це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов'язання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності і дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із завданням шкоди. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання\~\~(стаття 625 ЦК України). Вказана правова позиція також викладена в постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно\~\~до п.п. 3, 4 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845, рішення виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань. Органи Казначейства: 1) забезпечують у випадках, передбачених Порядком, зберігання виконавчих документів та ведення їх обліку. Після виконання виконавчого документа суду в повному обсязі такий документ повертається до суду з відміткою про його виконання; 2) вживають заходів для виконання виконавчих документів протягом установленого строку; 3) розглядають письмові звернення (вимоги) осіб, які беруть участь у справі, щодо виконання виконавчих документів, а також звернення (вимоги) прокурорів. Відповідно до ст. 3 [PERSON] України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Згідно ст. 19 [PERSON] України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені [PERSON] та законами України. Відповідно до ст. 56 [PERSON] України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частиною другою статті 1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки пункт 3 цієї статті передбачає наявність інших випадків, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України). Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. За приписами ч. 3 ст. 208, ч. 1 ст. 209, ч. 1 ст. 218 ЦПК України судовий розгляд закінчується ухваленням рішення суду, яке проголошується негайно після закінчення судового розгляду і прилюдно. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих [PERSON] Україниправ і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до частини п'ятої статті 124 [PERSON] України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 [PERSON] України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст. 14 ЦПК України). Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. [PERSON] суд з прав людини неодноразово наголошував ( зокрема і у справі "Кечко проти України", що поняття "власності"має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної кваліфікації в національному законодавстві, наприклад, це можуть бути борги, що становлять майно. Виконання судових рішень - це заключна стадія цивільного процесу, тобто заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи враховується період із надходження до суду позовної заяви й до виконання рішення суду. Так, у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Hornsby v. Greece) указаний суд у своєму рішенні від 19 березня 1997 року зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. При цьому затримка у виконанні судового рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі «Іммобільяре Саффі», заява № 22774/93, п. 74, ЄСПЛ 1999-V), у зв'язку з чим саме на державі лежить позитивне зобов'язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці . Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «[PERSON] проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу. Зокрема, у справі "Харук та інші проти України" (рішення від 26.07.2012 року [комітет], заява N 703/05 та 115 інших заяв, п. 24- 25), а також у ряді інших справ проти України, які стосувались тривалого невиконання рішень національних судів, ЄСПЛ, беручи до уваги принципи визначення розміру компенсації, яка присуджується у випадку встановлення порушення Конвенції щодо невиконання рішень в подібних справах, визнав розумним та справедливим присудити кожному заявнику відшкодування матеріальної і моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат. Стосовно останнього критерію ЄСПЛ також зазначив, що у випадках, коли йдеться про відшкодування матеріальної шкоди, національні суди мають явно кращі можливості визначати наявність такої шкоди та її розмір. Але інша ситуація - коли йдеться про моральну шкоду. Існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди (див. згадані вище рішення у справах Скордіно, пп. 203 - 204, та Вассермана, п. 50). Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов'язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу (див. згадане вище рішення у справі Бурдова, п. 100). Таким чином, невиконання судового рішення у встановлений законом строк тягне за собою відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди. А відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальністю, презумується. За змістом ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 3 постанови від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обгрунтовуючи вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 50000грн., позивач вказувала на те, що пережила емоційний стрес, відчуття приниження, тривалий час не могла вести звичний спосіб життя, оскільки змушена була звертатись в різні інстанції з метою спонукання відповідача виконати рішення суду. ЇЇ стан здоров"я, підірваний незаконним довготривалим кримінальним переслідуванням, продовжував погіршуватись внаслідок душевних страждань від несправедливості та свавілля посадових осіб Державної казначейської служби, яка замість виконання рішення суду давала надумані відписки. Вона сподівалася присуджені кошти невідкладно витратити на лікування та відпочинок, а натомість змушена була позичати гроші та витрачати їх на правову допомогу, листування з відповідачем (а.с.177-192). При цьому, суд вважає, що, безумовно, [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди у звязку з тривалим невиконанням рішення суду з правових підстав, зазначених вище. Проте визначений нею розмір шкоди є надто завищений. Частково задовольняючи вказані вимоги, суд насамперед виходить з того, що рішення суду не виконувалось тривалий час (понад рік) з вини\~\~ державного органу, який протиправно зупиняв виконання рішення в зв"язку з подачею касаційної скарги ( а.с.32) посилався на брак коштів в бюджеті держави (в зв"язку з порядком черговості їх надходження), що, відповідно, спричинило позивачеві моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, пов'язаних з розладом нормального життя позивача, нервової напруги та переживань, що пов'язані з необхідністю захисту порушених прав під час виконання рішення суду про відшкодування та виплату заподіяної їй шкоди, розладом здоров'я та проведенням необхідних витрат у зв'язку з його відновленням, вимушеність змін в її житті в зв"язку звернення позивача до суду за захистом порушених прав, неможливістю врегулювання питання мирним шляхом. Тому урахуванням викладених обставин, принципів розумності та справедливості суд визначив такий розмір - 3000 грн. Що стосується відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в сумі 3500грн., то суд вважає, що така вимога підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до п.2 ч.3\~ст. 79 ЦПК України\~до судових витрат належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. В матеріалах справи на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу містяться: договір про надання юридичниї послуг від 01 грудня 2016року про надання правової допомоги та представлення інтересів, квитанція на суму 3500 грн. та акт виконаних робіт на вказану суму ( а.с.85, 194,195). Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Згідно ст. 1 Закону України передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу. За змістом ч.3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При таких обставинах, враховуючи і те, що позовні вимоги задоволено частково, складність справи та затрачений адвокатом час, суд приходить до висновку, що належний розмір компенсації розраховується відповідно до часу, зафіксованого у журналі судових засідань. Із журналів судового засідання встановлено, що безпосередньо у суді адвокат [PERSON], як представник [PERSON]М, приймала участь у судових засіданнях 14.03.2017року - 72 хв.та 11.10.2017року - 31 хв., всього 103 хв. (а.с.87-88, 194-195). Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01травня 2017 року визначено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у 1684 грн. Тобто, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, надану безпосередньо у суді адвокатом [PERSON] складає: 1684х40/100/60х 103= 1156 грн., і саме ця сума підлягає стягненню в користь позивача, як часткова компенсація понесених судових витрат. На підставі викладеного, відповідно до ст. 124 [PERSON] України, п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п. 3, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1993 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст.ст. 23, 1167, 1207, 1208 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 61, 88 ЦПК України,

Outcome: partial