Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом обґрунтовуючи його тим, що [INFO] в магазині «[INFO]» в торгівельному розважальному комплексі, господарську діяльність в якому здійснює ФОП [PERSON], зафіксовано факт піратства шляхом реалізації магніту сувенірного, у структурі якого відтворено твір образотворчого мистецтва, авторські права на який належать [PERSON]. Позивач заявляє, що згаданий товар є контрафактною продукцією, він містить у собі примірники товарів образотворчого мистецтва, які були створені позивачем ще у [INFO] та увійшли до збірника «[INFO]». Позивач просив суд сятгнути з відповідача на свою користь компенсацію в розмірі 20 мінімальних заробітних плат - 64000,00 грн. та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з»явився, подав заяву про розгляд справи без участі представника позивача, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач та його представник в судове засідання не з»явилися, подали до суду письмово викладені заперечення проти позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 418 ЦК України, право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об1єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом Право інтелектуальної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права», первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. 2. Авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. 3. Особа, яка має авторське право (автор твору чи будь-яка інша особа, якій на законних підставах передано авторське майнове право на цей твір), для сповіщення про свої права може використовувати знак охорони авторського права. Цей знак складається з таких елементів: латинська літера "c", обведена колом, - (зображення знака не наводиться); ім'я особи, яка має авторське право; рік першої публікації твору. Знак охорони авторського права проставляється на оригіналі і кожному примірнику твору. Відповідно до ст. 440 ЦК України, майновими правами інтелектуальної власності на твір є: 1) право на використання твору; 2) виключне право дозволяти використання твору; 3) право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання; 4) інші майнові права інтелектуальної власності, встановлені законом. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є фізичною особою - підприємцем, що підтверджується копією витягу з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Вид діяльності відповідача - роздрібна торгівля книгами в спеціалізованих магазинах (КВЕД 47.61) та роздрібна торгівля газетами, канцелярськими товарами в спеціалізованих магазинах (основний) (КВЕД 47.62). Як вбачається з копії свідоцтва [NUMBER] від [INFO] [PERSON] є автором збірки товарів образотворчого мистецтва «[INFO]». [INFO] ФОП [PERSON] реалізувала магніт в кількості 1 шт. за ціною 8,00 грн., що вбачається з копії товарного чека від тієї ж дати. В наданих суду запереченнях, вказується, що ФОП [PERSON] ніколи не здійснювала продаж магніту із зображенням будь-яких товарів образотворчого мистецтва, авторські права на який належать [PERSON] За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків показань свідків, письмових доказів речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Майнові права на твір належать його авторові, якщо інше не встановлено договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права», до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями статті 31 цього Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права. Відповідно до ст. 435 ЦК України, первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» автор фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір; ім'я автора-сукупність слів чи знаків, що ідентифікують автора: прізвище та ім'я автора; прізвище,ім'я та по-батькові автора; ініціали автора; псевдонім автора; прийнятий автором знак (сукупність знаків) тощо. Контрафактний примірник твору, фонограми, відеограми - примірник твору, фонограми чи відеограми, відтворений, публікований і (або) розповсюджуваний з порушенням авторського права і (або) суміжних прав, у тому числі примірники захищених в Україні творів, фонограмі відеограм, що ввозяться на митну територію України без згоди автора чи іншого суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав, зокрема з країн, в яких ці твори, фонограми і відеограми ніколи не охоронялися або перестали охоронятися. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права» порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: а) вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21, 25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав; б) піратство у сфері авторського права і (або) суміжних прав - опублікування, відтворення, ввезення на митну територію України, вивезення з митної території України і розповсюдження контрафактних примірників творів ( у тому числі комп'ютерних програмі баз даних), фонограм, відеограм і програм організацій мовлення; в) плагіат-оприлюднення (опублікування), повністю або частково, чужого твору під іменем особи, яка не є автором цього твору; г) ввезення на митну територію України без дозволу осіб, які мають авторське право і (або) суміжні права, примірників творів (у тому числі комп'ютерних програм і баз даних), фонограм, відеограм, програм мовлення; д) вчинення дій, що створюють загрозу порушення авторського права і (або) суміжних прав; е) будь-які дії для свідомого обходу технічних засобів захисту авторського права і (або) суміжних прав, зокрема виготовлення, розповсюдження, ввезення з метою розповсюдження і застосування засобів для такого обходу; є) підроблення, зміна чи вилучення інформації, зокрема в електронній формі, про управління правами без дозволу суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав чи особи, яка здійснює таке управління; ж) розповсюдження, ввезення на митну територію України з метою розповсюдження, публічне сповіщення об'єктів авторського права і (або) суміжних прав, з яких без дозволу суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав вилучена чи змінена інформація про управління правами, зокрема в електронній формі. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» №5 від 04 червня 2010 року визначено, що належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав. Згідно з пунктом 12 цієї ж постанови, відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому порушником авторських і (або) суміжних прав можуть бути будь-які учасники цивільних відносин, що визначені в статті 2 ЦК, які своїми діями (бездіяльністю) порушують особисті немайнові і (або) майнові права суб'єктів авторських прав і (або) суміжних прав. У зв'язку з цим суд виходить з того, що майнова відповідальність за порушення авторського права і (або) суміжних прав настає за наявності певних, установлених законом, умов: факту протиправної поведінки особи (наприклад, вчинення дій, передбачених статтями 50 та 52 Закону N 3792-XII; шкоди, завданої суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав; причинно-наслідкового зв'язку між завданою шкодою та протиправною поведінкою особи; вини особи, яка завдала шкоди. Позивач повинен довести факт наявності в нього авторського права і (або) суміжних прав, факт порушення його прав відповідачем або загрозу такому порушенню, розмір шкоди (за винятком вимоги виплати компенсації), якщо вона завдана, та причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою і діями відповідача. При цьому суд виходить із наявності матеріально-правової презумпції авторства (частина перша статті 435 ЦК, стаття 11 Закону N 3792-XII). Зокрема, первинним суб'єктом, якому належить авторське право, є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Це положення застосовується також у разі опублікування твору під псевдонімом, який ідентифікує автора. Відповідач, який заперечує проти позову, зобов'язаний довести виконання вимог Закону N 3792-XII при використанні ним об'єкту авторського права і (або) суміжних прав, а також спростувати передбачену цивільним законодавством презумпцію винного завдання шкоди (статті 614 та 1166 ЦК). При цьому пунктом 13 цієї постанови передбачено, що при вирішенні питання про призначення судової експертизи суди повинні керуватися статтями 143 - 150 ЦПК, Законом України від 25 лютого 1994 року N 4038-XII "Про судову експертизу", Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року N 53/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 30 грудня 2004 року N 144/5), та враховувати роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 1997 року N 8 "Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах", з урахуванням особливостей правового регулювання захисту прав на об'єкти авторського права і (або) суміжних прав. При цьому суди не повинні допускати залучення як експертів чи спеціалістів осіб, пов'язаних трудовими чи договірними відносинами із суб'єктами авторського права і (або) суміжних прав, які є сторонами у справі. Відповідно до пунктів 38, 39 Постанови, перераховані в статті 16 ЦК загальні способи захисту цивільних прав та інтересів поширюються на захист авторського права і (або) суміжних прав. Зазначений перелік не є вичерпним, оскільки в частині другій цієї ж статті ЦК зазначається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Спеціальні способи захисту передбачені статтею 432 ЦК та статтею 52 Закону N 3792-XII. Це, зокрема, компенсація, відшкодування моральної шкоди при порушенні майнових прав, конфіскація контрафактних примірників творів, фонограм, відеограм та програм мовлення; вимога публікації в засобах масової інформації даних про допущені порушення авторського права і (або) суміжних прав та судові рішення щодо цих порушень. Вибір способу захисту порушеного права належить позивачу - суб'єкту авторського права і (або) суміжних прав. Згідно з положеннями статті 52 Закону N 3792-XII у разі порушення авторського права і (або) суміжних прав можливим є одночасне застосування кількох передбачених зазначеною статтею способів цивільно-правового захисту таких прав, у тому числі й у різних судових провадженнях. Як вбачається з матеріалів справи, у [INFO] позивач [PERSON] своєю творчою працею створила твір образотворчого мистецтва, а саме - збірку товарів образотворчого мистецтва «[INFO]», що не заперечувалось стороною відповідача. Як на доказ зазначених обставин, позивач посилається на копії товарного чеку, на свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір та копію рішення про реєстрацію авторського права на твір. При цьому копії вказаних документів не завірені належним чином. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, позивач не надав будь-яких доказів, що зображення твори із збірки товарів образотворчого мистецтва «[INFO]», авторське право на які позивач вважає порушеним, розміщені на магніті, який було придбано у відповідача. Позивач не надав доказів того, що фото магніту наявного в матеріалах справи і магніт, який було придбано у відповідача, є одним і тим самим магнітом. Не доводить таку обставину і надане позивачем відео. Крім того, позивач не виконав свій обов'язок по доказуванню кожної обставини на яку він посилається. Так, позивач стверджує, що на придбаному у ФОП [PERSON] магніті відображено об'єкт його авторського права «[INFO]», однак доказів які б на це однозначно вказували позивачем суду не надано. В матеріалах справи відсутні докази того, що зображення «[INFO]» входить до збірки «[INFO]» і є об'єктом його авторського права. З копії свідоцтва [NUMBER] від [INFO], судом встановлено, що [PERSON] є автором збірки товарів образотворчого мистецтва «[INFO]», однак які саме твори ввійшли до цієї збірки суду не відомо, оскільки належні докази які б вказували на це позивачем не надано. А вказане свідоцтво жодним чином не вказує на те, які саме об'єкти входять до збірки «[INFO]». Позивач не надав суду докази, які б давали можливість вважати, що «[INFO]» зображений на магніті, який придбано у магазині позивача та «[INFO]» який входить до збірки «[INFO]» є ідентичними. Клопотання про призначення експертизи для підтвердження факту авторства позивачем не заявлялося і відповідна експертиза не проводилася. Згідно зі ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, як на підставу свої вимог і заперечень. Як на доказ факту продажу контрафактних товарів позивач посилається на товарний чек від [INFO]. Проте, вказаний товарний чек не містить даних про те, який саме магніт було придбано та що на ньому було зображено. Тому суд не може визнати такий товарний чек належним доказом придбання товарів, що містять охоронювані авторським правом зображення із збірки «[INFO]». Надана представником позивача копія фотографії магніту не є належним і допустимим доказом, оскільки не свідчать, що саме цей магніт придбано у відповідача, оскільки вона не має ніяких ідентифікуючих або специфічних ознак. Інші докази, на які посилається позивач у підтвердження своїх вимог, також не можуть бути визнанні такими, що беззаперечно доводять факт вчинення ФОП [PERSON] порушення авторських прав [PERSON] шляхом продажу магніту із зображенням малюнку із збірки «[INFO]». Більше того, суд позбавлений можливості дійти висновку, що зображення на магніті, копія фотографії якого міститься в матеріалах справи, є таким, що входить до збірки «[INFO]», оскільки позивач не надав суду належним чином завірену копію такої збірки, яка б давала можливість визначити які саме малюнки входять до цієї збірки. Таким чином, позивач не довів того, що відповідачем було порушено його права і суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити понесені судові витрати за позивачем.

Outcome: dismissed