Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

У грудні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належним йому на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивував тим, що 20 листопада та 11 грудня 2001 року він зареєстрував у своєму будинку відповідачів у справі [PERSON] та [PERSON] , відповідно, однак останні з моменту реєстрації більше вісімнадцяти років в будинку не проживають без поважних причин, в утриманні будинку участі не приймають та не сплачують комунальні платежі. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Вирішити спір у добровільному порядку відповідачі відмовляються. В судове засідання сторони не з`явилися. Позивач подав суду заяву про слухання справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мав та просив не стягувати з відповідачів понесені судові витрати. Відповідачі про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином шляхом направлення за місцем реєстрації судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, які повернуто у зв"язку з непроживанням. Згідно акта депутата Олександрівської сільської ради від 29 листопада 2019 року та інформації Олександрівської сільської ради від 23.12.2019 р. [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають. Виклик відповідачів здійснено через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , на підтвердження чого надано Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 188701158 сформованого 14.11.2019 р., підстава виникнення права власності - рішення Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 21.06.2007 року №8 та технічний паспорт, виданий Снігурівською філією Миколаївського МБТІ 29.04.2019 року (а.с.12). Рішенням ІV сесії 7 скликання Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області від 15 грудня 2015 року №1 "Про перейменування вулиць, провулків в населених пунктах Олександрівської сільської ради" вирішено перейменувати вулицю "Д.Бідного" на вулицю "Інгулецька" (а.с.10). 20 листопада 2001 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , зареєстрований відповідач [PERSON] , та 11 грудня 2001 року зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується витягом з погосподарської книги № 3 Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області на 2016-2020 р. від 29.11.2019 №1114 (а.с.13). У відомостях про членів домогосподарства, відповідачі зазначені як не родичі. Актом депутата Олександрівської сільської ради Снігурівського району Миколаївської області Волошанською Н.О. від 29 листопада 2019 року, посвідчено, що [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 11.12.2001 року, та [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 20.11.2001 року, за адресою [ADDRESS] , жодного дня з моменту реєстрації за даною адресою не проживали та не вели спільного господарства. Підпис депутата засвідчено сільським головою Петрухіною В.П. (а.с.11). Згідно інформації начальника Снігурівського РВ УДМС України в Миколаївській області Пелеха М. , громадяни [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в Снігурівському РВ УДМС України в Миколаївській області як іноземні громадяни не перебувають, заяви про отримання посвідки на постійне/тимчасове проживання не подавали (а.с.28). Таким чином, судом встановив що відповідачі не є членами сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання з 2001 року, тобто більше вісімнадцяти років, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачів в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачів понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у будинку, при цьому реєстрація відповідачів створює для позивача перешкоди у користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. На прохання позивача, суд не стягує на його користь судові витрати з відповідачів.

Outcome: approved