Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач по основному позову - [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 14.05.1993 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 26.02.2007 року. За час перебування в шлюбі ними сумісно було набуто кошти, які вони мали намір використати для придбання спільного майна, зокрема - земельної ділянки для будівництва житлового будинку. Однак, 02.12.1999 року грошові кошти, які були об'єктом їх спільної сумісної власності, в сумі 17 000 доларів США, були вилучені співробітниками СБУ в рамках розслідування кримінальної справи стосовно [PERSON] В листопаді 2001 року шлюбні відносини між ними були припинені, однак вже в 2002 році [PERSON], після набрання вироком суду законної сили, отримав раніше вилучені кошти та розпорядився ними на свій розсуд. Як вона дізналася, ще в 2004 році [PERSON] за ці кошти придбав спірну земельну ділянку, однак зареєстрував її на своє ім'я. Після припинення шлюбних відносин вони досягли домовленості, що за спільно набуті кошти вони придбають нерухомість, яку після досягнення їх сином [PERSON], [INFO] повноліття, передадуть сину у власність. З 2002 року вона ([PERSON].) неодноразово пропонувала чоловіку ([PERSON].) офіційно оформити розірвання шлюбу, однак він відмовлявся, мотивуючи різними причинами, зокрема, можливістю поновлення сімейних стосунків. Лише в 2007 році, коли перебування в неіснуючому шлюбі стало суперечити її інтересам, вона звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу. Про той факт, що [PERSON] ще в 2004 році отримав рішення про розірвання шлюбу їй не було відомо аж до з'ясування цієї обставини в рамках розгляду справи про визнання права власності на частину квартири та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Оскільки розірвання шлюбу між сторонами було зареєстровано лише на підставі рішення суду від 26.02.2007 року, враховуючи законодавство, слідує, що на момент придбання спірної земельної ділянки вони перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Тим більше, що вказане майно було придбано за кошти, набуті подружжям за час ведення подружнього спільного господарства. Вона ([PERSON].) дізналася про порушення її прав лише у вересні 2011 року, тому саме з цього часу має рахуватися строк позовної давності. Оскільки вона ([PERSON].) не надавала [PERSON] повноважень на вчинення від її імені правочинів щодо розпорядження спільним майном, то укладений [PERSON] 26.10.2007 року договір дарування має бути визнаний недійсним. До своїх позовних вимог зазначила наступні підстави законодавства: ст.369 ЦК України, ст.ст.60, 61, 63, 68, 69, 72 СК України. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав їх позовні вимоги, викладені в позовній заяві обгрунтування, просив задовольнити їх позов та визнати земельну ділянку об'єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір дарування спірної земельної ділянки; визнати за [PERSON] право власності на ? частину спірної земельної ділянки. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити, так як договір дарування не був зареєстрований, існував арешт на відчуження майна. Щодо позову третьої особи [PERSON] зазначив, що даний позов є доведений, [PERSON] має свідоцтво про право власності на земельну ділянку. Зазначив, що з урахуванням прийнятих судами рішень за останній час по перегляду справ про розірвання шлюбу між [PERSON], шлюб є розірваний з 2004 року. Позивач по зустрічному позову - [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 04.03.2004 року. В позовній заяві про розірвання шлюбу [PERSON] зазначав, що спільне життя з [PERSON] не склалося, шлюбні відносини припинилися ще з 2000 року, спільне господарство не ведеться. Факт припинення шлюбних стосунків між [PERSON] та [PERSON] знайшов своє підтвердження в рішенні Деснянського районного суду міста Києва від 15.01.2010 року та в рішенні Апеляційного суду міста Києва від 07.04.2010 року (справа про визнання права власності на частину квартири). В рішенні про розірвання шлюбу, ухваленому в 2007 році також зазначено, що з 2001 року подружжя [PERSON] проживає окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують. Дане свідчить про те, що твердження [PERSON] про сумісне проживання її з [PERSON] в період 2001-2007 років, єдність сімейного бюджету та планів на придбання нерухомості, є невідповідні. Право власності на спірну земельну ділянку [PERSON] набув на підставі Державного акту серії КВ №133567, виданого 11.08.2005 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2004 року. Тобто, спірна земельна ділянка була придбана [PERSON] коли він не перебував в шлюбних стосунках з [PERSON] та не вів з нею спільного господарства. 26.10.2007 року [PERSON] подарував їй ([PERSON].) спірну земельну ділянку на підставі нотаріально посвідченого договору дарування. З 01.01.2013 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та інших законодавчих актів, яким ч.3 ст.640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення, а з ч.2 ст.657 ЦК України виключено слова "та державної реєстрації". З цього часу не передбачено державної реєстрації правочину, якщо в договорі не передбачено інше, а право на нерухоме майно та його обтяження, які підпадають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Таким чином, з 01.01.2013 року скасовується обов'язок здійснювати державну реєстрацію відповідного договору купівлі-продажу після його нотаріального посвідчення. Враховуючи викладені підстави, обгрунтування, просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні її позовних вимог та задовольнити її ([PERSON].) позовні вимоги та визнати за нею ([PERSON].) право власності на спірну земельну ділянку. Законодавство, якими обгрунтовує свої позовні вимоги, зазначила: ст.ст.640, 657 ЦК України, ст.ст.13, 41 Конституції України. В судовому засіданні представник [PERSON], який є і представником [PERSON], підтримав позовні вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити. Вважав, що суд має врахувати і те, що [PERSON] пропущено строк позовної давності. Стосовно позовної заяви третьої особи [PERSON] просив відмовити в задоволенні її позовних вимог, так як вони є безпідставні, необгрунтовані. Третя особа з самостійними вимогами - [PERSON] звернулася до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 16.07.2012 року за її заявою, як стягувача, ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого документа, виданого Деснянським районним судом міста Києва про стягнення з [PERSON] завданих збитків у розмірі 1 301 165,00 грн. Державним виконавцем 01.08.2012 року було винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] і того ж дня складено акт опису та арешту, яким описана спірна земельна ділянка, що належала [PERSON] на праві власності, була передана [PERSON] на відповідальне зберігання та було попереджено останню про кримінальну та матеріальну відповідальність за відчуження, приховування, підміну описаного майна тощо, про що [PERSON] особисто розписалася в Акті опису й арешту. 18.09.2012 року та 04.10.2012 року обтяження всього нерухомого майна, належного [PERSON], були зареєстровані ДП "Інформаційний центр", що підтверджується Витягом з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. 23.11.2012 року у зв'язку з відмовою [PERSON] добровільно виконати рішення суду, державним виконавцем ВДВС Дніпровського РУЮ міста Києва було підготовлено пакет документів до ВДВС ГУЮ для проведення прилюдних торгів. 15.03.2012 року, 20.05.2013 року та 01.07.2013 року прилюдні торги з продажу спірної земельної ділянки не відбулися з причин відсутності зареєстрованих покупців. 08.07.2013 року вона ([PERSON].) в порядку ст.62 ЗУ "Про виконавче провадження" подала заяву про бажання прийняти нереалізоване майно за початковою ціною в рахунок погашення боргу за виконавчим документом. 17.07.2013 року приватним нотаріусом видане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 13.08.2013 року - на спірну земельну ділянку. Таким чином, вважає ([PERSON].), що [PERSON] та [PERSON] своїми діями порушують її право власності на спірну земельну ділянку. Окрім цього, Окружним адміністративним судом міста Києва винесено постанову від 17.07.2014 року, якою встановлено законність реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Також судом було встановлено, що [PERSON] факт чинності зазначеного запису не заперечується. Апеляційним судом міста Києва було встановлено, що приватним нотаріусом було видане Свідоцтво про право власності на спірну земельну ділянку від 13.08.2013 року на підставі Акту від 17.07.2013 року; що [PERSON] мала можливість захистити право власності, але з власної ініціативи таке право не реалізувала; що під час підписання Акту передачі майна 17.07.2013 року і видачі [PERSON] Свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку, дана земельна ділянка належала боржнику [PERSON] згідно даних Державної реєстраційної служби. Ці факти підтверджуються і постановою Окружного адміністративного суду від 16.12.2013 року. Всі вказані судові рішення набрали законної сили. Своїми діями [PERSON] та [PERSON] перешкоджають їй ([PERSON].) у користуванні, володінні та розпорядженні земельною ділянкою. У зв'язку з чим виникає необхідність в забороні їм перебувати на території земельної ділянки. Вона ([PERSON].) є добросовісним набувачем права власності на спірну земельну ділянку. Для захисту своїх прав звернулася з даним позовом до суду. Підстави законодавства до даного позову зазначила - ст.41, 92 Конституції України, ст.321 ЦК України. В судовому засіданні представник [PERSON] підтримав їх позовні вимоги, просив їх задовольнити та визнати за [PERSON] право власності на спірну земельну ділянку, усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою [PERSON] та [PERSON] шляхом виселення та заборони перебування на території спірної земельної ділянки та в приміщеннях незавершеного будівництва садового будинку та господарських споруд. В задоволенні позовних вимог [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] просив відмовити. [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги зустрічного позову, просив їх задовольнити, а в задоволенні основного позову [PERSON] та позову третьої особи [PERSON] просив відмовити. Підтримав надані його представником пояснення. Вислухавши представника [PERSON], представника [PERSON] та [PERSON], самого [PERSON], представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги всіх позивачів не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14.05.1993 року (а.с. 5 т.1). Кожен з них подавав до суду позови про розірвання шлюбу, в результаті чого, було постановлено два рішення про розлучення: одне за позовом [PERSON] від 04.03.2004 року (а.с.89 т.1), друге за позовом [PERSON] від 26.02.2007 року (а.с.90 т.1). В подальшому, після перегляду вказаних судових рішень в апеляційній інстанцій, першій інстанції, було залишено без змін рішення Деснянського районного суду міста Києва від 04.03.2004 року (а.с.245-247 т.1). Таким чином, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний 04.03.2004 року. Предметом спору по даній справі є земельна ділянка, розташована в Дніпровському районі міста Києва, по [ADDRESS] площею 0,0611 гектарів, яка була придбана [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 09.08.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №5887 (а.с.50 т.1). На ім'я [PERSON] 17.08.2005 року був виданий "Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку", кадастровий номер земельної ділянки 8000000000:66:662:0003 (а.с.9 т.1). Враховуючи викладене вище, слідує, що [PERSON] придбав у власність спірну земельну ділянку після розлучення з [PERSON], що свідчить про те, що дане майно не є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], дане майно належало на праві власності лише [PERSON]. При цьому враховуються вимоги ст.60 СК України, згідно якої майно належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо воно набуте ними в період перебування в шлюбі. Дані обставини дають підстави для відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] як щодо визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя, поділу цієї земельної ділянки, так і щодо визнання недійсним договору дарування спірної земельної ділянки [PERSON] своїй другій дружині - [PERSON], який був укладений 26.10.2007 року. Стосовно зустрічного позову [PERSON] суд приходить до наступного. Виходячи з обгрунтувань вказаного позову, а саме, що отримання в дар спірної земельної ділянки [PERSON] від [PERSON] було на законних підставах, так як останній придбав спірну земельну ділянку вже після розлучення з [PERSON], та враховуючи, що даний факт підтверджений належними доказами (рішенням суду про розірвання шлюбу від 04.03.2004 року та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 09.08.2004 року), суд приходить до того, що право власності [PERSON] оспорюється [PERSON] безпідставно. Однак, виходячи з того, що по даній справі є ще позов третьої особи [PERSON], пов'язаний також із спірною земельною ділянкою, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку не можуть бути задоволені. Щодо позовних вимог третьої особи з самостійними вимогами [PERSON] суд приходить до наступного. Суд погоджується з обгрунтуваннями даного позову, пов'язаними з основним позовом [PERSON], так як остання не має права на визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку, її поділ, так як вона була придбана [PERSON] після розлучення з [PERSON], про що зазначено вище. Однак, позовні вимоги про визнання за [PERSON] права власності на спірну земельну ділянку та усунення перешкод в користуванні нею не можуть бути задоволені. Так в суді було встановлено, що згідно до Свідоцтва, виданого 13.08.2013 року приватним нотаріусом КМНО [PERSON], на підставі Акта державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 17.07.2013 року, [PERSON] належить на праві власності майно - спірна земельна ділянка [ADDRESS] в Дніпровському районі, с/т "КЕВРЗ", кадастровий номер 8000000000:66:662:0003, яка раніше належала [PERSON] (а.с.180 т.1). З наданих до справи копій судових рішень різних інстанцій, прийнятих в період розгляду даної справи, слідує, що спір існує між [PERSON], [PERSON] з приводу спірної земельної ділянки, з приводу реєстрацій права власності. Однак, по даній справі позивач по зустрічному позову [PERSON] не обгрунтовує свої вимоги (визнання права власності на спірну земельну ділянку) наявністю ще одного власника на дане майно [PERSON], не пред'являє до не позовних вимог. Позивач - третя особа з самостійними вимогами [PERSON] в своєму позові не оспорює право власності [PERSON]. Ні [PERSON], ні [PERSON], як не заявляли вимог про визнання недійсними відповідно: договору дарування, свідоцтва про право власності, так і не надавали суду судових рішень з цього приводу, по наявній інформації спорів з приводу цих питань на розгляді в судах не має. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed