Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просить визнати неправомірною відмову відповідача в прийнятті його на роботу на посаду лікаря-хірурга, зобов'язати відповідача прийняти його на посаду лікаря-хірурга та укласти трудовий договір. Свої вимоги обґрунтовує тим, що він звернувся до адміністрації комунального закладу "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова" із заявою про працевлаштування на вакантну посаду лікаря-хірурга. Відповідач листом від 03.10.2014 року повідомив його про відмову в працевлаштуванні, в зв'язку з небажанням трудового колективу хірургічного відділення співпрацювати з ним. Вважає відмову в прийнятті на роботу незаконною та необґрунтованою за таких обставин. Він має відповідну кваліфікацію, досвід роботи 25 років на аналогічній посаді. В комунальному закладі "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова" мається вакантна посада лікаря-хірурга. Крім того, відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інваліди війни мають право на першочергове працевлаштування за спеціальністю відповідно до підготовки та висновків медико-соціальної експертизи. Згідно ст. 18 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" передбачено забезпечення права інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, зокрема через безпосереднє звернення до підприємств, установ, організацій. Ст. 19 вказаного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4% середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб - у кількості одного робочого місця. Він є інвалідом війни ІІІ групи, тому має пільги щодо працевлаштування.. Крім того, підстава відмови у прийнятті на роботу, як неодноразове порушення ним трудової дисципліни є абсурдною та не підкріплена жодною нормою права, оскільки за вказані порушення він отримував дисциплінарні стягнення, які вже зняті відповідно до ст. 151 КЗпП України. Згідно Конституції України кожному гарантовано право на працю. Ч.1 ст. 22 КЗпП України встановлено заборону необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просять їх задовольнити. Представники відповідача комунального закладу "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова" за довіреністю Аллахвердієва А.В. та Новосілець Л.М. проти позовних вимог заперечують, при винесенні рішення просять врахувати письмові заперечення. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Ст. 22 КЗпП України забороняється необґрунтована відмова у прийнятті на роботу. Відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається. Вимоги щодо віку, рівня освіти, стану здоров'я працівника можуть встановлюватись законодавством України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з Конотопською ЦРЛ з 01.08.1988 року по 02.12.2013 року, працював на посаді лікаря-хірурга. Наказом № 88 від 23.08.2012 року [PERSON] був звільнений у зв'язку з виходом на роботу у нетверезому стані. Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 30.10.2012 року скасовано наказ № 88 від 23.08.2012 року про звільнення [PERSON] з роботи. Поновлено [PERSON] на роботі на посаді лікаря-хірурга Конотопської ЦРЛ з 23.08.2012 року. Наказом № 196-к [PERSON] був звільнений за угодою сторін. [PERSON] має вищу освіту за спеціальністю "лікувальна справа", наказом по управлінню охорони здоров'я Сумської облдержадміністрації від 07.12.2009 року присвоєна кваліфікація лікаря-хірурга першої категорії. [PERSON]є інвалідом війни ІІІ групи, інвалідність встановлена на строк до 01.11.2016 року. [PERSON] звернувся до адміністрації комунального закладу "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова" із заявою про працевлаштування на вакантну посаду лікаря-хірурга. Відповідач листом від 03.10.2014 року повідомив [PERSON] про відмову в працевлаштуванні, в зв'язку з тим, що останній неодноразово порушував трудову дисципліну, з'являвся на роботі в нетверезому стані, небажанням трудового колективу хірургічного відділення співпрацювати з ним. З матеріалів справи вбачається, що протягом 2011-2013 років [PERSON] неодноразово порушував трудову дисципліну. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що на даний час він працює завідуючим хірургічним відділенням КЗ "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова". На протязі 2011-2013 років [PERSON] неодноразово заступав на чергування у нетверезому стані або зовсім не виходив на чергування без поважних причин. Як зав.відділенням йому доводилося просити інших хірургів замінити [PERSON] на чергуванні. Тривалий час він йшов на зустріч [PERSON], розумів його ситуацію, враховував його заслуги перед Батьківщиною. Але [PERSON] не змінився на краще. Навіть після звільнення, коли його поновили на роботі, він знову продовжував порушувати трудову дисципліну та з'являвся на роботі в нетверезому стані. Останній раз адміністрація пішла йому на зустріч та звільнила з роботи за угодою сторін. На даний час він втратив довіру колективу і колектив відмовляється працювати з ним. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що працює хірургом КЗ "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова". Неодноразово доводилося працювати за [PERSON], оскільки він або зовсім не приходи на чергування, або приходив в нетверезому стані. Як людина, не має нічого проти [PERSON], але як колега не побажав би такого нікому. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що працює хірургом КЗ "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова". Разом з [PERSON] Працював 10 років, неодноразово доводилося працювати замість нього. Всім колективом відділення постійно йому допомагали, намагалися увійти в його ситуацію, але [PERSON] ніяких виводів для себе не зробив. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні, пояснив, що працює з 2004 року хірургом КЗ "Конотопська центральна районна лікарня ім. Академіка Михайла Давидова". Неодноразово доводилося чергувати замість [PERSON] Дійсно відсутнє бажання працювати разом з таким "колегою". Право на охорону здоров'я, починаючи з прийняття Загальної декларації прав людини (1948), у тій чи іншій мірі відображено в усіх важливих міжнародно-правових документах, присвячених медицині та соціальному забезпеченню громадян. Положення Декларації про те, що "кожна людина має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що необхідний для підтримання здоров'я і добробуту...", стало правилом і зразком для складання національних правових норм. Ст. 3 Конституції України передбачено, що людина, її здоров'я та життя визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Ст. 49 Конституції України гарантує кожному право на отримання ефективної медичної допомоги. Згідно з вимогами п. «і» ч.1 ст.6 Основ законодавства про охорону здоров'я від 19.11.92 року кожний громадянин має право на охорону здоров'я. У ст. 8 Основ зазначено, що держава визнає право кожного громадянина України на охорону здоров'я і забезпечує його захист. Статтею 34 цих Основ передбачено, що обов'язками лікуючого лікаря є своєчасне і кваліфіковане обстеження і лікування пацієнта. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що оскільки людське життя - це найвища цінність, а професія лікаря дуже відповідальна справа, бо від лікаря залежить здоров'я і життя людей, позивач своєю поведінкою втратив довіру колективу, небажання колективу працювати з ним може вплинути на трудові відносини та порушення мікроклімату в колективі. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що згідно індивідуальної програми реабілітації інваліда № 93 [PERSON] може працювати за фахом лікарем з обмеженнями. Йому протипоказана праця з високим рівнем психоемоційного навантаження, праця в нічні зміни. Згідно пояснень представника відповідача Новосілець Л.М. та зав.хірургічним відділенням [PERSON], допитаного в судовому засіданні, в якості свідка, дотриматись вищевказаних обмежень можливо лише при працевлаштуванні [PERSON] в поліклініку, але в дорослій поліклініці вакантних посад не має. По дитячій поліклініці є вакантною 0,75 ст., але на вказаній посаді працює лікар-інтерн [PERSON] на контрактній основі, яка в 2016 році буде працевлаштована лікарем-хірургом дитячим. По хірургічному відділені на даний час вакантними є 3,5 ст. лікаря-хірурга по наданню екстреної медичної допомоги та 0,25 ст. лікаря-хірурга дитячого. Але на вказані посади згідно наказів управління охорони здоров'я Сумської області направлені за державним замовленням лікарі-інтерни [PERSON], [PERSON], [PERSON] На підставі наказу Міністерства охорони здоров'я № 367 від 25.12.1997 року вакантні посади за штатним розписом, на які в поточному році мають бути прийняті випускники, не підлягають заміщенню іншими працівниками. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed