Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

20.03.2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачкою зазначено, що з 1994 року вона була зарахована на посаду лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока». 03.10.2014 року наказом № 113 її було звільнено з займаної посади у зв»язку з затвердженням нової структури КМКОЛ «ЦМХО» на підставі наказу Департамету охорони здоров»я виконавчого органу Київської міської ради № 352 від 04.07.2014 року. Не погоджуючись зі звільненням у листопаді 2014 року вона звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до КМКОЛ «ЦМХО» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03.06.2015 року позовні вимоги було задоволено, зокрема прийнято рішення про відновлення її на посаді лікаря-офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», яке допущено до негайного виконання. Однак зважаючи на те, що фактичне поновлення її прав і поновлення на роботі відбулося лише 04.05.2016 року, а тому вважає, що саме по дату видачі наказу про поновлення на роботі має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Просила, стягнути на її користь середній заробіток на час вимушеного прогулу у період з 06 червня 2015 року по 04 травня 2016 року в розмірі 31 932,48 грн. У судовому засіданні позивачка відсутня, подала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити з викладених у ньому підстав. Представник відповідача Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» - Шкаленко Є.В. позов не визнав, вважав його таким, що не грунтується на вимогах закону та є необґрунтованим, подав відзив на позовну заяву. Зазначав, що позивачка звертаючись до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу пропустила строк позовної давності. Крім того, послався на те, що відсутні підстави для задоволення заявленого [PERSON] позову, оскільки рішенням Голосіївського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили на її користь вже було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в період з 04.06.2015 року по 04.05.2016 року. Вважав, що твердження позивачки про те, що відповідач навмисно та неправомірно затягував виконання судового рішення є необґрунтованими, оскільки не підтверджені жодним доказом. Заслухавши представника відповідача, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку ,встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правилами ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї ж статті встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03.06.2015 року позов [PERSON] до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, задоволено частково. Судом вирішено поновити [PERSON] на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» з 03 жовтня 2014 року. Цим же рішенням стягнуто з Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 10 жовтня 2014 року по 03 червня 2015 року в розмірі 23 674 грн. 08 коп. та на відшкодування моральної шкоди 2000 грн. Рішенням суду в частині поновлення на роботі підлягало до негайного виконання. Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 07.10.2015 року зазначене вище рішення набрало законної сили. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановленою 30.11.2016 року рішення Голосіївського районного суду міста Києва у справі за позовом [PERSON] до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди від 03.06.2015 року та ухвала апеляційного суду міста Києва від 07.10.2015 року залишені без змін. За правилами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Голосіївського районного суду від 03.06.2015 року, яке набрало законної сили виконано відповідачем тільки04.05.2016 року, що підтверджується наказом головного лікаря Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» Денисюк Л.І. від 04.05.2016 року № 132-к про поновлення [PERSON] на посаді лікаря-офтальмолога офтальмологічного відділення №4 Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» з 05.05.2016 року. Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Відповідно до п.34 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. З зазначеного вище випливає, що рішення суду вказує на обов'язок, а не право роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов'язок полягає у тому, що у обов'язок роботодавця видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після проголошення рішення суду, незалежно від того чи набрало рішення законної сили. Звертаючись до суду з позовом позивачка [PERSON] стверджувала, що відповідач навмисно затягував виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03.06.2015 року, в частині поновлення її на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», у зв»язку з чим її вимушений прогул був продовжений до травня 2016 року. Так, за даними судового рішення щодо поновлення позивачки на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» представник відповідача був присутнім у судовому засіданні та обізнаний про ухвалення судового рішення, а також необхідність його негайного виконання. Судом встановлено, що у відділі державної виконавчої служби Солом"янського районного управління юстиції у м.Києві перебував з 27.11.2015 року на примусовому виконанні виконавчий лист № 2/752/20197/15 виданий 27.11.2015 року Голосіївським районним судом міста Києва на виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока». 03.12.2015 року головний лікар Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» Денисюк Л.І. надав пояснення відділу ДВС Солом"янського РУЮ у м.Києві з приводу того, що КМКОЛ "ЦМХО" з поважних та незалежних від неї причин не має можливості виконати рішення Голосіївського районного суду міста Києва по справі 752/190132/14-ц в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря-офтальмолога відділення "Відновного лікування" КМКОЛ "ЦМХО" з 03 жовтня 2014 року з тих підстав, що резолютивна частина зазначеного рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді лікаря офтальмолога відділення «Відновного лікування» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», є не зрозумілою, а тому з метою його виконання має намір звернутися до суду за відповідним роз"ясненням. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 27.04.2016 року заяву Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні "Центр мікрохірургію ока" про роз"яснення рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 03.06.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», треті особи - первинна профспілкова організація Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні "Центр мікрохірургії ока" та Вільна профспілкова медичних працівників України про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, залишено без задоволення. Зважаючи на те, що рішення про поновлення позивача на роботі було ухвалено судом 03.06.2015 року та допущено до негайного виконання, відповідач був обізнаний про наявність такого рішення, обставини, які б підтверджували поважні причини його не виконання відповідачем не надано, а відтак у відповідача був обовязок видати про це відповідний наказ та надати [PERSON] приступити до виконання її попередніх обов"язків. Таким чином, встановлення факту порушення роботодавцем вимог ст.235 КЗпП України щодо негайного виконання рішення суду в частині поновлення незаконно звільненого працівника, є підставою для стягнення з підприємства середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, зазначені представником відповідача заперечення, відносно того, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом про стягнення заробітку за час вимушеного прогулу н підставі ст. 235 КЗпП України, не приймають судом до уваги, оскільки заявлені позивачем вимоги відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до ч.2 ст. 233 КЗпП України, які не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок)основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Крім того, положеннями розділу ІІІ Порядку передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Разом з тим, суд приймає до уваги рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03.6.2015 року, яке набрало законної сили, та яким встановлено, що відповідно до довідки КМКОЛ «ЦМХО» від 19.12.2014 року за № 266 про середню заробітну плату, за серпень вересень 2014 року позивачці [PERSON] нарахована зарплата в сумі 5 918 грн. 84 коп. Таким чином, середньомісячна заробітна плата становить 2 959, 26 грн., середньоденна плата позивача за останні два місяці, що передували її звільненню, становить 137, 64 грн. Отже, суд погоджується з наданим позивачкою з розрахунком середнього заробітку за час вимушеного прогулу через затримку виконання рішення суду від 03.06.2015 року за період з 04.06.2015 року по 04.05.2016 року, що складає 232 дні х 137,64 грн. ( середньоденний заробіток) = 31 932,48 грн. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави підлягає 1 600, 00 грн. судового збору за розгляд спору судом. На підставі викладеного,

Outcome: approved