Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-22 00:00:00

26.02.2018 року [PERSON] в інтересах [PERSON] пред'явив в суді позов до Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. У обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON], яка по день смерті проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається, в тому числі, із житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться на [ADDRESS]. Спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за заповітом є її син - [PERSON] Спадщину він прийняв шляхом подачі заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок [PERSON] не може через відмову державного нотаріуса Шаргородської державної нотаріальної контори в оформленні спадщини у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадковий житловий будинок. [PERSON] просить визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] його матері - [PERSON] на житловий будинок під літерою «А» загальною площею 52,2 м. кв., житловою площею 43,9 м.кв., веранду під літерою «а», сарай під літерою «Б», огорожу під літерою «1-3», загальною вартістю 24 343 грн., який знаходиться на [ADDRESS]. У підготовче засідання позивач [PERSON] не з'явився, але від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у підготовчому засіданні (а.с.55). Представник відповідача в підготовче засідання не з'явився, але від Рахнівсько - Лісового сільського голови [PERSON] поступила заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення (а.с.54). За змістом частини четвертої статті 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Так, частиною четвертою статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Таким чином, ЦПК України допускає ухвалення рішення в підготовчому засіданні в правовідносинах, що виникли між сторонами. Представник відповідача позов визнав, визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, отже у суда наявні законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в підготовчому засіданні. За вказаних обставин, суд проводить розгляд справи у відсутності сторін без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч.2 ст.247 ЦПК України. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Виконкомом Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області 14 березня 2012 року (а.с.11). Відповідно до заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області 26.10.2006 року за реєстром №559, [PERSON] заповідала своєму сину [PERSON] все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде належати їй, і на що вона буде мати право по закону (а.с.10). На день смерті [PERSON] вказаний заповіт не змінено і не скасовано. [PERSON] по день смерті, яка сталася [INFO], проживала і була зареєстрована в [ADDRESS], що підтверджується довідкою виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 03 від 05.01.2018 року (а.с. 12), згідно з якою відповідно до запису в погосподарській книзі на погосподарському номері по [ADDRESS] на день смерті [PERSON] проживала сама. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається у тому числі із житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS]. Спадкоємцем майна померлої [PERSON] за заповітом є її син - [PERSON], який прийняв спадщину шляхом подачі заяви до Шаргородської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що свідоцтво про право власності на домоволодіння в матеріалах технічного паспорту відсутнє (а.с.39-42). Відповідно до довідки виконкому Рахнівсько-Лісової сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 02.02.2018 року №749, житловий будинок по [ADDRESS] належав [PERSON], яка померла [INFO], на підставі рішення Шаргородської районної ради від 22.10.1987 року №244 (а.с.35). Згідно довідки КП "Могилів - Подільське МБТІ" від 25 січня 2018 року за №31 право власності на житловий будинок по [ADDRESS] не зареєстроване (а.с.38). Відповідно до архівної виписки з рішення 12 сесії 23 скликання Рахнівсько-Лісової сільської ради народних депутатів від 25.12.1999 року, [PERSON] передано у приватну власність присадибну земельну ділянку, площею 0,23 га (а.с.36). На зазначеній земельній ділянці знаходиться спадковий будинок. Постановою приватного нотаріуса Шаргородської районного нотаріального округу Цимбалюка І.М. від 31.01.2018 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок (а.с.48). Із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] та висновку № 2312018_021 про ринкову вартість житлового будинку вбачається, що спадкове домоволодіння складається із житлового будинку, 1950 року забудови під літерою "А", загальною площею 52,2 м. кв., в тому числі житловою площею 43,9 м.кв., веранди під літерою «а», сараю під літерою «Б», огорожі під літерою «1-3». Загальна вартість нерухомого майна становить 24343 грн. (а.с.39-42, 43 - 45). Таким чином, факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку [ADDRESS] підтверджений вище зазначеними письмовими доказами, дослідженими і перевіреними судом. При вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права у спадкодавця [PERSON] на момент закінчення будівництва, зокрема зміну редакції ч. 4 ст. 331 і ч. 4 ст. 334 ЦК України та інших норм цивільного законодавства, положення ЦК України 1963 року, Закону України " Про власність", ЗУ від 07.12.1990 року" Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування" ЗУ від 25.12.1974 року "Про державний нотаріат", постанову Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 року № 105 " Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими ЦСУ СРСР 13.04.1979 року за № 112/5, Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені ЦСУ СРСР 12.05.1985 року № 5 - 24. За змістом зазначених нормативних актів питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги відносилось до компетенції місцевих рад, а виникнення права власності на житлові будинки не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом МЮ Української РСР від 31.10.1975 року за № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року, і записи в них визнавалися в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на нерухоме та рухоме майно. Згідно з Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства УРСР 31.01.1966 року, погодженої з заступником Голови Верховного Суду УРСР 15.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 року за № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу. Будинки та домоволодіння в селах державній реєстрації не підлягали. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11.03. 1985 року № 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалося рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Рішенням виконавчого комітету Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області від 22.10.1987 року № 244 "Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району зобов'язано виконкоми сільських рад забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, що мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. На час проведення інвентаризації житлового фонду в селах Шаргородського району Вінницької області [PERSON] була головою двору, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], до складу якого входить і житловий будинок, що підтверджується даними погосподарських книг (а.с. 15-34). Таким чином, на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок по вулиці [ADDRESS] було набуто та посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому зазначений житловий будинок входить до складу спадщини після її смерті. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1269, 1270, 1276 ЦК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства") та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом… Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України). За правилами ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Відповідно до вимог ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписами ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з відкриття спадщини. В силу ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Умовою для переходу в порядку спадкування прав власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і підлягає судовому захисту. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні в справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")".

Outcome: approved