Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивачі звернулися в суд з вказаним вище позовом в обґрунтування якого покликаються на те, що [PERSON] Маряна Михайлівна, успадкувала після смерті чоловіка [PERSON], який помер 07.02.2018 року, ? (одну другу) частку у спадщині, серед якої є житловий будинок під номером 23 по вулиці Загуменна в селі Раневичі, Дрогобицького району, Львівської області. [PERSON], успадкувала після смерті свого сина [PERSON], який помер 07.02.2018 року, ? (одну другу) частку у спадщині, серед якої є житловий будинок під номером 23 по вулиці Загуменна в селі Раневичі, Дрогобицького району, Львівської області. Тобто, на даний час вони є власниками цілого будинку під номером 23 по вулиці Загуменна в селі Раневичі. Дрогобицького район\ , Львівської області. У згаданому вище будинку на даний час зареєстрований [PERSON], [INFO] син померлого [PERSON]. Відповідач більше пів року не проживає за адресою своєї реєстрації, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в будинку не має і, взагалі будинком не цікавиться. Комунальні платежі нараховуються згідно численності зареєстрованих осіб. Так як відповідач не сплачує зазначені платежі, то вони змушені сплачувати все самі. Вони не можуть оформити належним чином соціальні пільгові документи (субсидію) через реєстрацію відповідача у будинку. Перешкод в користуванні житловим приміщенням [PERSON] не чинили. Добровільно відповідач знятись з місця реєстрації не бажає. Він добровільно визначив собі інше місце проживання за адресою: 82100, [ADDRESS] і спірним жилим приміщенням не користується без поважних причин. Так як добровільно відповідач знятися з реєстрації відмовляється, вони змушені вирішувати це питання у судовому порядку. Позивач [PERSON]»яна Михайлівна, яка також представляє інтереси [PERSON] та її захисник позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві, просять позов задоволити. Представник відповідача [PERSON], в судовому засіданні, пояснила, що відповідач є студентом, а тому в спірному будинку не проживає, а тому просить в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши позовну заяву, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] Маряні Михайлівні та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить житловий будинок № 23 по вул..Загуменна в с.Раневичі Дрогобицького району, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 22.08.2018 року зареєстрованого в реєстрі за № 496. (а.с.4) З довідки про склад сім»ї № 564 від 03.09.2018 року, виданої Виконавчим комітетом Раневицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області, вбачається, що в будинку № 23 по вул..Загуменна в с.Раневичі Дрогобицького району, зареєстровані: [PERSON] 1999р.н., [PERSON] 1996р.н., [PERSON] 1957р.н. (а.с. 10) З комісійних актів обстеження місця проживання [PERSON], складених та виданих Раневицькою сільською радою Дрогобицького району: від 06.03.2018 року, 11.05.2018 року та від 06.08.2018 року, вбачається, що [PERSON], 1999р.н. у будинку № 23 по вул..Загуменна в с.Раневичі Дрогобицького району, зареєстрований, але не проживає, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали йому не має. При ухваленні рішення суд керувався наступними правовими нормами: Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~\~Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.\~\~Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.\~\~При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.\~\~Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто відповідач, без згоди позивача (власника), використовує належну їй власність для свого реєстраційного обліку. Така реєстрація відповідача є перешкодою для позивача у повному розпорядженні і користуванні належною їй власністю - будинком, тобто ця реєстрація порушує її права власності. У відповідності до ст. 391 ЦК України, "власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном". Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленого цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами\~ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням має наслідок зняття її з реєстрації. При розгляді спорів про право користування жилим приміщенням слід керуватися роз'ясненнями абзацу 2 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 р. №9. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. Відповідно до ст. З Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права і обов'язки. У відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України «Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без по\-важних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом». Отже, судом встановлено факт відсутності відповідача у будинку понад встановлені законом строки, без поважних причин, оскільки жодних перешкод в користуванні такому зі сторони позивачів не чинилося, відповідач добровільно залишив спірне житло і переїхав жити в інше місце. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в користь позивачів понесені ними витрати по оплаті судового збору. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved