Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Гаражно-будівельний кооператив «Целюлозник» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених за рахунок кооперативу коштів. Позовні вимоги мотивовані наступним: 04 квітня 1988 року [PERSON] згідно поданої нею заяви стала власником гаража-стоянки № [NUMBER] і була прийнята до складу членів кооперативу, погодившись виконувати Статут кооперативу та Правила внутрішнього розпорядку. 07 грудня 2015 року [PERSON] здійснила Державну реєстрацію свого права приватної власності на 1/1 гаража № [NUMBER] , що знаходиться на території ГБК «Целюлозник», і отримала Свідоцтво про право власності. 14 грудня 2015 року [PERSON] своєю заявою від 10 грудня 2015 року повідомила ГБК «Целюлозник», що у зв`язку з набуттям права власності на гараж вважає своє подальше членство в кооперативі недоцільним і не вбачає необхідності у сплаті членських внесків. Зобов`язань щодо плати за користування окремими послугами кооперативу [PERSON] на себе не брала. Після своєї заяви від 10 грудня 2015 року [PERSON] дійсно перестала сплачувати членські внески в ГБК «Целюлозник». ГБК «Целюлозник» звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати членських внесків, що виникла після її заяви про вихід з кооперативу. Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 29 травня 2017 року у справі № 664/2871/16-ц, що набуло законної сили на підставі Ухвали апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року, було встановлено, що участь у кооперативі є особистим майновим правом [PERSON] , тому вона мала право добровільно і безперешкодно вийти з кооперативу. З 15 грудня 2015 року [PERSON] вважається такою, що добровільно припинила своє членство в ГБК «Целюлозник». На цих підставах суди, що розглядали цю справу, відмовили ГБК «Целюлозник» у стягненні з [PERSON] суми заборгованості з членських внесків, що виникла у неї. Після свого виходу з кооперативу [PERSON] стала не санкціоновано та безоплатно користуватися частиною земельної ділянки і окремими послугами кооперативу для задоволення своїх приватних інтересів, не реагувала на пропозиції кооперативу укласти договір або набути членства в кооперативі і за період з 15.07.2017 року по 31. 12. 2019 року [PERSON] , безоплатно користуючись послугами з цілодобової охорони території кооперативу, накопичення та вивозу твердих побутових відходів, користуючись земельною ділянкою, що належить ГКБ « Целюлозник» без достатніх правових підстав збагатилася за рахунок кооперативу на суму 6405,00 грн. згідно розрахунку, проведеного на підставі останньої редакції Статуту кооперативу. Просять стягнути з [PERSON] на користь ГБК «Целюлозник» безпідставно збережені нею за період з 15 липня 2017 року по 31 грудня 2019 року за рахунок кооперативу кошти у загальному розмірі 6405,00 грн та стягнути судові витрати на їх користь. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі з підстав того, що вона є власницею гаражу [NUMBER] , який розташований в Херсонській області Олешківському районі в автогаражному кооперативі «Целюлозник» та з цього моменту стала власницею земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості. З 10.12.2015 року вона вибула з членів кооперативу, грошових зобов`язань перед позивачем не має, ніякими послугами кооперативу не користується, а позивач чинить їй перешкоди в користуванні майном. Просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відповіді на відзив позивач зазначив, що земельна ділянка, на якій розташований належний відповідачу гараж, належить ГКБ « Целюлозник» на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 03.11.2004 року. Вказана земельна ділянка не відчужувалася на користь відповідача і право власності на гараж не дає права його власникам приватизувати земельну ділянку, наполягає на задоволенні позову. Позивач у судове засідання не з`явився про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті суду. В зв`язку з цим в силу положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові докази у справі справи суд встановив. За свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 07.12.2015 року та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме мано та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.12.2016 року [PERSON] є власником гаражу [NUMBER] , який розташований в Херсонській області Олешківському районі (попередня назва Цюрупинському районі) в м. Олешки (попередня назва Цюрупинськ) в автогаражному кооперативі «Целюлозник» за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серії [NUMBER] . Рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 29 травня 2017 року у справі № 664/2871/16-ц, що набуло законної сили на підставі Ухвали апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року встановлено, що участь у кооперативі є особистим майновим правом [PERSON] , з 15 грудня 2015 року, [PERSON] вважається такою, що добровільно припинила своє членство в ГБК «Целюлозник». Згідно свідоцтва про державну реєстрацію Гаражно будівельний кооператив «Целюлозник» 17.06.1996 зареєстрований у якості юридичної особи, здійснює свою діяльність згідно Статуту, затвердженого рішенням зборів уповноважених членів кооперативу остання редакція від 23.06.2017 року № 27. Згідно з п.2.12 Статуту ГКБ «Целюлозник» особа, яка вибула з кооперативу без відчудження наражу на користь іншої особи має право укласти угоду про умови платного перебування на території кооперативу. Правила внутрішнього розпорядку ГКБ «Целюлозник», затверджені рішенням зборів уповноважених членів кооперативу від 11.07.2017 року № 28, містять розділ IV «Права і обов`язки осіб, які вибули зі складу членів кооперативу, але продовжують користуватися землею, послугами, майном, в т.ч. інженерними мережами кооперативу», згідно яких визначений розмір оплати за користування землею, послугами та мережами кооперативу для осіб, що не є членами кооперативу. Позивачем здійснено розрахунок вартості отриманих відповідачем послуг відповідно до установлених тарифів кооперативу та визначено суму 6405,00 грн., яку позивач вважає доходом [PERSON] , отриманим без достатньої правової підстави (безпідставно набутим майном) за рахунок кооперативу (неправомірним доходом), та відповідно до ст. 12112 ЦК України просять стягнути з відповідача та повернути безпідставно збережені нею кошти у розмірі 6405,00 грн. На підтвердження розміру заборгованості позивач надав суду розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що [PERSON] є власником гаражу № [NUMBER] , не являється\~платником членських внесків,\~має заборгованість за період з 15.07.2017 року по 31. 12. 2019 року в розмірі 6405,00 грн. за користування інфраструктурою кооперативу. В\~статті 2 Закону України "Про кооперацію"\~визначено, що\~кооператив\~- це юридична особа, утворена фізичними та/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської та іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування;\~членський внесок\~- грошовий неповоротний внесок, який періодично сплачується членом кооперативного об`єднання для забезпечення поточної діяльності кооперативного об`єднання. Згідно приписів ст. 19 Закону «Про кооперацію» для досягнення мети своєї діяльності кооператив набуває та використовує майно, фінансові та інші ресурси. Джерелами формування майна кооперативу є: вступні, членські та цільові внески його членів, паї та додаткові паї; майно, добровільно передане кооперативу його членами; кошти, що надходять від провадження господарської діяльності; кошти, що надходять від створених кооперативом підприємств, установ, організацій; грошові та майнові пожертвування, благодійні внески, гранти, безоплатна технічна допомога юридичних і фізичних осіб, у тому числі іноземних; інші надходження, не заборонені законодавством. Кооператив є власником будівель, споруд, грошових та майнових внесків його членів, виготовленої продукції, доходів, одержаних від її реалізації та провадження іншої передбаченої статутом діяльності, а також іншого майна, придбаного на підставах, не заборонених законом. Володіння, користування та розпорядження майном кооперативу здійснюють органи управління кооперативу відповідно до їх компетенції, визначеної статутом кооперативу. Статтею 22 Закону визначено, що земля кооперативу складається із земельних ділянок, наданих йому в оренду або придбаних ним у власність. Землі загального користування дачного кооперативу безоплатно передаються йому у власність із земель державної або комунальної власності відповідно до закону. Відповідно до ст. 24 Закону, кооперативи реалізують товари та надають послуги за цінами і тарифами, встановленими самостійно, а у випадках, передбачених законом, - за державними цінами і тарифами. Кооперативи мають право реалізувати товари та надавати послуги за цінами і тарифами, що встановлюються на договірних засадах, окремо для членів кооперативу та інших осіб. Частиною 2 статті 6 Закону\~Закон України «Про кооперацію»\~(далі - Закон),визначено, що відповідно до завдань та характеру діяльності кооперативи поділяються на такі типи: виробничі, обслуговуючі та споживчі. За напрямами діяльності кооперативи можуть бути сільськогосподарськими, житлово-будівельними, садово-городніми, гаражними, торговельно-закупівельними, транспортними, освітніми, туристичними, медичними тощо. З вищевикладеного вбачається, що гаражним кооперативом в процесі здійснення своєї діяльності, заснованої на засадах самоврядування може надаватись у користування особам, які не є його членами, належне йому майно за певну плату, розміри якої кооператив визначає самостійно. В п.п. 2, 5, 6 ч. 1\~ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"\~визначено, що\~виконавець комунальної послуги\~- суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору;\~житлово-комунальні послуги\~- результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг;\~індивідуальний споживач\~- фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. За правилами п. 5 ч. 2\~ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги"\~індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Згідно ч. 1\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом ст.525,\~526ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного (господарського) законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом кооперативу. Гараж, власником якого є відповідач, розташований на території кооперативу. В позовній заяві позивач посилається на те, що відповідач користується земельною ділянкою кооперативу, отримує комунальні послуги, є їх споживачем, а саме - послуги з охорони, прибирання, вивіз сміття тощо. Разом з тим, до позовної заяви не долучені будь-які докази, що відповідач фактично отримувала будь-які комунальні послуги від позивача. В судовому засіданні відповідач заперечувала факт надання їй позивачем будь-яких послуг. Позивач, маючи намір стягнути в судовому порядку з відповідача кошти за користування інфраструктурою кооперативу послався на\~ст. 1212 ЦК України, як підставу для задоволення цієї частини позовних вимог. Відповідно до положень\~ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Отже позивач невірно застосував вказану норму матеріального права, яка застосовується до позадоговірних зобов`язань, які виникають у разі набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи за відсутності правових підстав або якщо такі підстави відпали. Відповідно до ст.11, ч.2 ст.\~31 ЦПК України\~суд не може самостійно змінити підстави заявлених позовних вимог. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~- цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~- суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Порядок визначення способу захисту, який суд може застосувати здійснюючи правосуддя встановлений в\~ст. 5 ЦПК України. При визначенні способу захисту у відповідності до вказаної норми слід враховувати положення, ч.1 ст.\~13\~п. 4 ч. 3 ст.\~175 ЦПК України, відповідно до яких спосіб захисту, який може застосувати суд при вирішенні справи, обирає позивач. А отже - суд позбавлений можливості на власний розсуд обирати і захищати права позивача у спосіб, який останній не просить застосувати. За загальним правилом (ч.1.\~ст. 5 ЦПК України) суд, здійснюючи правосуддя, захищає права свободи та інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. Зазначене слід розуміти так, що суд захищає права, свободи і інтереси осіб у спосіб, який прямо передбачений нормою матеріального права або договором. При цьому позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатись можливістю вибору між декількома способами захисту ( передбаченими законом або договором), якщо це на заборонено законом. Якщо ж законом або договором не передбачено ефективного способу захисту, який би ефективно захищав права, свободи чи інтереси позивача, суд може захистити їх у спосіб, що не суперечить закону (ч.2\~ст. 5 ЦПК України). Вказане з урахуванням положень ч. 1\~ст. 2 ЦПК, означає, що спосіб захисту, який позивач може обрати, а суд застосувати при здійсненні судочинства в будь-якому випадку має бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, дозволяє забезпечити реальне поновлення порушених прав. Тому обираючи спосіб захисту позивач повинен ( в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір іншого більш ефективного способу захисту порушених прав. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено, - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Якщо у такому випадку позивач обрав інший спосіб захисту - суд має відмовити в задоволенні позову, крім випадків, коли з урахуванням положень ч. 2\~ст. 5 ЦПК, дійде висновку про те, що обраний позивачем спосіб захисту спроможний більш ефективно захистити порушені права, свободи чи інтереси особи, але за умови, що такий спосіб захисту є адекватним обставинам справи. Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31.07.2003 у справі "Дорани проти Ірландії" Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Із змісту ч.2\~ст.5ЦПК України\~вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. Однак у даному випадку суд не знаходить підстав для застосування положення ч. 2\~ст. 5 ЦПК України. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту, ніж той, який особа обрала при зверненні до суду. Суд не має права визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, коли обраний позивачем спосіб захисту є неефективним. Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права, а тому відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed