Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-08 00:00:00

Заступник керівника Житомирської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі: Департаменту фінансів Житомирської обласної державної адміністрації, Департаменту бюджету та фінансів Житомирської міської ради, комунального некомерційного підприємства "Обласна клінічна лікарня імені О.Ф. Гербачевського" Житомирської обласної ради, комунального підприємства "Лікарня №2 імені В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив стягнути з відповідача витрати на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08.11.2018 року у справі №278/1630/18 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження стосовно нього закрите. Внаслідок злочинних дій [PERSON] потерпілий [PERSON] отримав тілесні ушкодження та знаходився на стаціонарному лікуванні у комунальних закладах охорони здоров`я міста Житомира протягом 169 днів, а загальна вартість такого лікування склала 80 074, 05 гривень. Такі витрати на лікування потерпілого від вчинення кримінального правопорушення позивачем не відшкодовані. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності заперечень учасників справи цього. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. 30 квітня 2018 року [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем марки "Форд Скорпіо" з реєстраційним номерним знаком " [NUMBER] " та рухаючись на ньому автомобільною дорогою М-06 Київ-Чоп по 155 км+950 м поблизу села Березівка Житомирського району Житомирської області, в порушення вимоги пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечно, та виїхав на праве узбіччя, де здійснив наїзд на велосипедиста [PERSON] , який рухався вказаним узбіччям у попутному напрямку. Відомості про це 01.05.2018 року внесені до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018060170000379 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 КК України (а.с. 15). В результаті дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] отримав тілесні ушкодження у виді відкритого багатоуламкового перелому нижньої третини гомілки зі зміщенням у вигляді рваної рани нижньої третини гомілки вистоянням уламків кісток, які відносяться до середнього ступеню тяжкості тілесних ушкоджень по критерію тривалості розладу здоров`я, що підтверджується висновком експерта №1191 від 29.05.2018 року (а.с. 16-17). Згідно висновку судово-автотехнічної експертизи №752/754/18-25 від 30.05.2018 року, проведеної в межах та на підставі матеріалів кримінального провадження №12018060170000379 від 01.05.2018, причиною створення аварійної обстановки і виникнення дорожньо-транспортної пригоди слід вважати невідповідність дій водія [PERSON] вимогам пункту 10.1 Правил дорожнього руху України (а.с. 18-23). В подальшому, за результатами досудового розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні Житомирською місцевою прокуратурою 31 травня 2018 року затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] за ознаками кримінального провадження, передбаченого частиною першою статті 286 КК України, який в подальшому був надісланий для розгляду до Житомирського районного суду Житомирської області (а.с. 24-26). Ухвалою Житомирського районного суду Житомирської області від 08.11.2018 у справі №278/1630/18 [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку з примирення з потерпілим, а кримінальне провадження щодо нього закрите на підставі статті 46 Кримінального кодексу України (а.с. 30-31). Як вбачається з висновку судово-медичної експертизи №1191 від 29.05.2018 року 30 квітня 2018 року о 20 год. 40 хв. [PERSON] звернувся на лікування до КУ "Центральна міська лікарня №2" Житомирської міської ради (наразі реорганізована у комунальне підприємство "Лікарня №2 імені В.П. Павлусенка" Житомирської міської ради) зі скаргами на біль в лівій нозі та правій руці, порушення функції ходи, що спричинені наїздом автомобіля. 15 травня 2018 року зважаючи на прогресування некротичних змін шкіри нижньої третини лівої гомілки для подальшого лікування [PERSON] виписано з відділення та направлено в опіковий центр Житомирської обласної клінічної лікарні ім. О.Ф. Гербачевського з діагнозом "Відкритий багатоуламковий перелом нижньої третини кісток зі зміщенням. Значна скальповано-рвана рана нижньої третини лівої гомілки". Час перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в КУ "ЦМЛ №2" Житомирської міської ради протягом 15 діб з 30.04.2018 по 15.05.2018 підтверджується також листом зазначеного закладу охорони здоров`я №1081 від 03.07.2018 року (а.с. 27). В подальшому, відповідно до листа комунального некомерційного підприємства "Обласна клінічна лікарня імені О.Ф. Гербачевського" Житомирської обласної ради №01/3883 від 11.12.2019 року, [PERSON] продовжував стаціонарне лікування в опіковому відділенні КНП "Обласна лікарня" з 15.05.2018 року по 25.06.2018 року, а в ортопедично-травматологічному відділенні цієї ж лікарні в періоди з 10.09.2018 року по 08.11.2018 року та з 12.11.2018 року 26.12.2018 року, а всього впродовж 144 діб (а.с. 28-29). Таким чином, комунальними закладами охорони здоров`я міста Житомира протягом сумарно 169 днів здійснювалося стаціонарне лікування [PERSON] , у зв`язку отриманими ним тілесних ушкоджень внаслідок наїзду транспортного засобу марки "Форд Скорпіо" з реєстраційним номерним знаком " [NUMBER] " під керуванням [PERSON] . Згідно з проведеним КУ "Центральна міська лікарня №2" у відповідності до вищезазначених вимог розрахунком вартість 1 ліжко-дня стаціонарного лікування [PERSON] в травні 2018 року склала 416, 06 гривень, з огляду на що загальна вартість лікування, враховуючи кількість ліжко-днів визначена на рівні 6 240 гривень 90 копійок (а.с. 27). Відповідно до листа КНП "Обласна клінічна лікарня імені О.Ф.Гербачевського" Житомирської обласної ради №01/3883 від 1112.2019, вартість 1 ліжко-дня стаціонарного лікування в опіковому відділенні в травні 2018 року складала 485, 86 грн., в червні 2018 року - 553, 78 грн., в ортопедично-травматологічному відділенні у вересні 2018 року - 473, 22 грн., у жовтні 2018 року - 460, 49 грн., в листопаді 2018 року - 500, 83 грн, в грудні цього ж року - 599, 22 грн. Загальна вартість перебування на стаціонарному лікуванні [PERSON] в КНП "Обласна клінічна лікарня імені О.Ф.Гербачевського" Житомирської обласної ради склала 73 833,15 грн. (а.с. 28-29). Позивач повідомляв всіх суб`єктів, в інтересах держави в особі яких заявлено позов (а.с. 32-34). Загальна вартість лікування [PERSON] склала 80 074, 05 гривень. Витрати зазначених закладів охорони здоров`я на стаціонарне лікування [PERSON] залишились невідшкодованими. Відповідач подав відзив на позовну заяву, яким заперечив проти заявлених вимог та просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування\~ відзиву та своїх заперечень зазначив, що ним було сплачено потерпілому [PERSON] всю суму матеріальних та моральних збитків, котру останній озвучив особисто. Претензій матеріального характеру потерпілий до відповідача не має. Крім цього, заперечення проти задоволення позову ґрунтуються і на тому, що зі змісту позовної заяви не встановлено наявності виключного випадку для подання позову прокуратурою в інтересах держави. На переконання відповідача в позовній заяві не наведено жодного обґрунтування неможливості здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом, так як такі дії прокуратури це порушення рівного процесуального становища сторін, у зв`язку з участю прокурора у справі, який має більш привілейоване становище, ніж інші учасники судового процесу, оскільки виступає в якості охоронця громадських інтересів (а.с. 55-60). Відповіддю на відзив позивач заперечив проти викладених у відзиві обставин та пояснив наступне. Відповідачем не наведено заперечень на висновки заяви про те, що саме у зв`язку з його винними діями потерпілому [PERSON] заподіяно зазначених у заяві тілесних ушкоджень. Не піддається сумніву обґрунтованість розрахунку розміру фактичних витрат закладів охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] на загальну суму 80 074, 05 гривень. Щодо заперечення відповідача проти позову у зв`язку з відшкодуванням матеріальних та моральних збитків позивачем зазначено, що матеріальна та моральна шкода, завдана потерпілому та відшкодування витрат та стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від вчинення злочину є окремими інститутами цивільно-правової відповідальності особи, що вчинила кримінальне правопорушення. Щодо заперечення проти позову у зв`язку з недоведеністю підстав для представництва прокурором інтересів держави позивач пояснив, що такі доводи відповідача цілком і повністю спростовуються точним змістом норм матеріального і процесуального права, що регламентує повноваження прокурора щодо представництва інтересів держави в суді. Правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані положеннями наступних норм матеріального права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В контексті оцінки правового значення рішення Житомирського районного суду від 08.11.2018 року у справі №278/1630/18, варто зауважити, що звільнення судом винного від кримінальної відповідальності через примирення з потерпілим, як це мало місце у даному випадку, не є реабілітуючою обставиною та являє собою інститут кримінального права, що застосовується лише у разі встановлення поза розумним сумнівом винуватості обвинуваченого у інкримінованих йому діяннях, визнання останнім вини та відшкодування завданих збитків. Про це, зокрема, свідчить абзац другий пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності" закриття кримінальної справи зі звільненням від кримінальної відповідальності можливе лише в разі вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого Кримінальним кодексом України, та за наявності визначених у законі правових підстав. Абзацом третім пункту 2 цієї ж постанови роз`яснюється, що умовою звільнення особи від кримінальної відповідальності є вчинення нею певного умисного злочину, незалежно від того, закінчено його чи ні, вчинений він одноособово чи у співучасті. Тобто звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності з підстав примирення з потерпілим може бути застосований лише у разі причетності останнього до вчинення інкримінованого йому злочину, а отже не спростовує висновків органу досудового розслідування щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та винуватості особи. За положеннями глави 9 КПК України обвинувачений у кримінальному провадженні звільняється від цивільно-правової відповідальності за шкоду, завдану злочином у разі встановлення судом відсутності події кримінального правопорушення (частина друга статті 129 КПК України). За ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною першою статті 1206 Цивільного кодексу України, передбачений обов`язок особи, яка вчинила злочин, відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого. Відповідно до роз`яснень, наведених пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання" (далі за текстом позовної заяви - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №545 від 16 липня 1993 року. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебуває на лікуванні. Пунктом 2 вказаного Порядку передбачено, що сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров`я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко - днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров`я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров`я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного державного бюджету (місцевого чи регіонального самоврядування), або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров`я (п.п. 3, 4 Порядку). Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Статтею 131-1 Конституції України встановлено, що прокуратура здійснює функцію представництва держави в суді у порядку, визначеному законом. Частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює органи державної влади або орган місцевого самоврядування, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень. Відповідно до абзацу другого пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину та судових витрат" позов про стягнення таких витрат може бути пред`явлений закладом охорони здоров`я, органом Державного казначейства України або прокурором. Відповідно до ч. 4 ст. 56 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позову. Позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір". Згідно ч. 6 ст. 142 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В силу вимог статтей 141, 142 ЦПК України із відповідача на користь держави слід стягнути 2 102, 00 грн. судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved