Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

13 липня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відібрання дитини, третя особа- служба у справах дітей виконавчого комітету Краматорської міської ради. Позов мотивує тим, що 25 серпня 1999 року між ним та відповідачкою був укладений шлюб, від якого [INFO] року в них народився син [PERSON]. 25 грудня 2013 року рішенням Краматорського міського суду Донецької області шлюб між ними був розірваний. Після розірвання шлюбу вони проживали ще однією сім'єю до 26 червня 2014 року. 26 червня 2014 року відповідачка разом з сином, без його на то дозволу, виїхала за лінію розмежування антитерористичної операції у місто Донецьк, де і проживає в районі бойових дій разом з їх малолітньою дитиною. У якому районі міста Донецька проживає відповідачка, йому невідомою Своїми діями відповідачка наражає на небезпеку життя і здоров'я їх малолітнього сина. Крім того, у місці проживання дитини відсутня яка -небудь інфраструктура, нормальне функціонування закладів здоров'я та шкільних установ. Крім того, відповідачка ніде не працює, власних коштів для свого життя та забезпечення гідного проживання і виховання дитини не має. Власного житла також не має. Згідно акту про підтвердження факту не проживання від 02 липня 2017 року, виданого депутатом Біленьківської селищної ради, вказано, що [PERSON] є зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , але фактично за цією адресою не проживає з 26 червня 2014 року. Зі своєї сторони, він має постійне місце проживання, працює на посаді головного бухгалтера у ТОВ «НПП Крамтехцентр», має гідну заробітну плату. Вважає, що якщо дитина буде проживати з ним, він зможе створити їй належні умови для виховання і розвитку та забезпечити безпечне життя. Тому просить відібрати у [PERSON] малолітню дитину [PERSON], [INFO] та передати йому. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] повністю підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що з позивачем знаходилась у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 1999 року по 09 січня 2014 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. В період шлюбу відносини між нею та позивачем були дуже складні. Позивач постійно ініціював сварки та скандали з різних побутових питань, неодноразово завдав їй тілесні ушкодження, в зв'язку з чим вона кілька разів зверталася до відділу поліції з відповідними заявами. Саме через таку поведінку позивача, вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Проживаючи в одному будинку з позивачем, вона хвилювалась за своє життя та здоров'я, а також за життя та здоров'я їх спільного сина. 26 червня 2014 року, коли м. Краматорськ було окуповано силами сепаратистів, вона разом з сином зі згоди позивача виїхала на територію України до Новоазовського району с. Безименне, де проживала до січня 2017 року, потім вона переїхала до м. Донецька. Назад, до м. Краматорська влітку 2014 року, вона з дитиною повернутися не змогла, через те, що позивач одноособово зайняв весь будинок та не бажав, щоб вони з дитиною повернулися додому. Крім того, вона не мала коштів на повернення до м. Краматорська, оскільки стягнуті за рішенням Краматорського міського суду аліменти, перераховувались в період з 01 листопада 2014 року по 01 серпня 2017 року на її картковий рахунок, однак вона не мала можливості ним скористатися, оскільки сама картка увесь цей час знаходилась у позивача особисто. Більш того, на ввезення дитини, їй був необхідний дозвіл батька, який надати позивач в категоричній формі відмовився. Позивач у вказаний період часу ніякої матеріальної допомогами на утримання сина не надавав , тому вона знаходилась у скрутному матеріальному становищі , користувалася гуманітарною допомогою. Потім знайшла роботу перекладача і таким чином утримувала себе та дитину. До м. Краматорська вона з дитиною змогла повернутися 30 липня 2017 року, однак позивач до будинку їх бажав впускати. В період часу з 30 липня 2017 року по вересень 2017 року позивач створив їй та дитині неможливі умови для проживання в [ADDRESS], він неодноразове бив її, намагався зґвалтувати, через побиття її позивачем, вона втратила дитину, яку чекала від іншого чоловіка. Через агресивні дії позивача, їх син зазнав велику психологічну травму. Він лякається різних рухів, погано спить вночі, плаче без причин, боїться сам залишатися у кімнаті, страждає на енурез. На даний час вона проживає в м. Маріуполь, де орендує двокімнатну квартиру, працює дистанційно, займається приватними перекладами. За рекомендацією лікарів вона припинила спілкування батька з сином. Враховуючи вищевикладене, просить у задоволенні позовних вимог позивачу відмовити у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги не визнала з тих причин, що і відповідачка [PERSON] Представник третьої особи- органу опіки та піклування Краматорської міської ради - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що між [PERSON] та її малолітнім сином [PERSON] існує тісний емоційно - психологічний зв'язок, розірвання якого може призвести до емоційної пустоти дитини, викривленого формування ціннісних орієнтацій, появи психосоматичних розладів та невротичних проявів. Вважає недоцільним відбирання дитини від матері. Заслухавши позивача [PERSON] та його представника [PERSON] , відповідачку [PERSON] та її представника [PERSON], представника третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Судом встановлено, що сторони - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі з 25 серпня 1999 року по 09 січня 2014 року, від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно положень ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Частиною 1 статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місці проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог ст. 162 СК України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. Згідно ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до ч.1, 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Отже, системний аналіз правових норм глави 13 «Особисті немайнові права і обов'язки батьків та дітей» та ч.1 ст.162 СК України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина, в тому числі способом викрадання. В ході розгляду справи було встановлено, що протягом часу з 26 червня 2014 року по теперішній час малолітня дитина - [PERSON], [INFO] постійно проживає разом з матір'ю [PERSON] Позивач [PERSON] має постійне місце проживання та роботи, стальний дохід. При цьому, сторони в судовому засіданні не заперечували та підтвердили, що в період шлюбу та після припинення сімейно-шлюбних відносин між ними склалися конфліктні стосунки. Вказані обставини підтверджуються також висновками Краматорського ВП ГУНП в Донецькій області за результатами перевірки за повідомленням від [PERSON] Матеріали справи не містять доказів, що відповідач вчинила протиправні дії щодо малолітнього сина, та змінила його місце проживання всупереч судовому рішенню або рішенню органу опіки та піклування. Згідно ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі "Хант проти України" вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі "М. С. проти України", у якому йдеться визначення "інтересів дитини", їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Виходячи з викладеного, суд робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Краматорської міської ради № 01-49/2055 від 13 квітня 2018 року, [PERSON] працює неофіційно перекладачем іноземних мов, має стабільний заробіток; на обліку в КЛПУ «Міський наркологічний диспансер м.Краматорська» не знаходиться, ніякої компрометуючої інформації стосовно неналежного виконання [PERSON] батьківських обов'язків відносно дитини орган опіки та піклування Краматорської міської ради не отримував; до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов'язків [PERSON] не притягувалась. Окрім того, між [PERSON] та її малолітнім сином [PERSON] існує тісний емоційно-психологічний зв'язок, розірвання якого може призвести до емоційної пустоти дитини, викривленого формування ціннісних орієнтацій, появи психосоматичних розладів та невротичних проявів. В малолітньому віці зв'язок «мати-дитини» не може бути розірваний без складних наслідків для емоційного розвитку дитини. Материнська депривація - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна розладами емоційно-вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам'яті, уваги, працездатності, контактності тощо. Найбільш уражені компоненти особистості в цьому випадку: не сформованість комунікативних навичок, «емоційна холодність», «емоційна глухота», неадекватна самооцінка, низькій рівень домагань, високий рівень тривожності та агресії. Малолітня фрустрація, що утворюється на ґрунті тривоги можливого насильницького розриву з матір'ю - фактор, який залишає слід на весь подальший розвиток особистості. Вона небезпечна можливими послідуючими розладами емоційно- вольової сфери, порушенням інтелектуального розвитку, пам'яті, уваги, працездатності, контактності тощо. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed