Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відібрання дитини у батька. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 27 лютого 2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . 5 червня 2018 року відповідач подав до суду позовну заяву про розірвання шлюбу. 20 серпня 2018 року близько 18.00 год [PERSON] , всупереч висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради "Про встановлення місця проживання малолітньої [PERSON] ", затвердженого рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 1 серпня 2018 року, викрав доньку [PERSON] , яка проживала разом з нею. Зазначила, що відповідач сам дитину не доглядає, оскільки працює, хто здійснює її догляд не відомо, а також не дозволяє їй бачитися з донькою, що і стало приводом для звернення до суду в порядку, встановленому статтею 162 Сімейного кодексу України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, позовні вимоги за яким просили задовольнити. Представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради Житомирської області Фіцай Н.М. в судовому засіданні не заперечила щодо задоволення судом позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується даними розписки про вручення судової повістки через його представника [PERSON] , який діє в інтересах відповідача на підставі договору про надання правничої допомоги від 13 листопада 2019 року, у відповідності до норми частини 5 статті 130 Цивільного процесуального кодексу України, згідно з якою вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі. Проте, 25 листопада 2019 року, напередодні призначеного судового засідання, представник відповідача - адвокат Крейдін С.О. подав до суду заяву, в якій повідомив, що судову повістку на ім`я [PERSON] ним не вручена у зв`язку з відсутністю за місцем проживання. 25 листопада 2019 року відповідач [PERSON] , безпосередньо, через канцелярію суду подав заяву про розірвання в односторонньому порядку договору про надання правничої допомоги, укладеного 13 листопада 2019 року між ним та адвокатом Крейдіним С.О. А тому просив повідомити його, а також його представника [PERSON] про дату та час наступного судового засідання. Проте, суд ставить під сумнів належність процесуальної поведінки відповідача згідно з вимогами статті 43 Цивільного процесуального кодексу України, щодо необізнаності дати та часу судового засідання, призначеного на 14.30 год 26 листопада 2019 року та розцінює подання заяви від 25 листопада 2019 року про належне повідомлення щодо наступного судового засідання як безпідставне затягування розгляду справи. Відповідно до п.11 ч.ст.2 Цивільного процесуального кодексу України, одною із основних засад (принципів) цивільного судочинства є неприпустимість зловживання процесуальними правами. Статтею 12 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, серед іншого, запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Згідно зі ст.44 Цивільного процесуального кодексу України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення. Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі. Під зловживанням процесуальними правами слід розуміти особливу форму цивільного процесуального правопорушення, тобто умисні недобросовісні дії учасників цивільного процесу, що супроводжуються порушенням умов здійснення суб`єктивних процесуальних прав і здійснювані лише з видимістю реалізації таких прав, пов`язані з обманом відносно відомих обставин справи, в цілях обмеження можливості реалізації або порушення прав інших осіб, що беруть участь в справі, а також в цілях того, що перешкодило діяльності суду по правильному і своєчасному розгляду і вирішенню цивільної справи, - що породжує застосування заходів цивільного процесуального примусу. Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються на зовні законній юридичній підставі. Механізм зловживання процесуальними правами полягає в тому, що особа, яка бажає мати певний юридичний результат, вчиняє процесуальні дії (бездіяльність), зовні "схожі" на ті юридичні факти, з якими пов`язується настання необхідного результату. Так, суд зазначає, що судове засідання, призначене по справі на 11.30 год 26 жовтня 2018 року відкладено за клопотанням відповідача та його представника з підстави хвороби останнього (належних доказів, які б підтверджували вказаний факт суду не надано). Судове засідання, призначене на 13.00 год 20 листопада 2018 року відкладено за клопотанням відповідача, оскільки він перебував на лікарняному (належних доказів, які б підтверджували вказаний факт суду не надано). 22 лютого 2019 року представник відповідача - адвокат Слобожанюк А.М. направив до суду клопотання про відкладення судового засідання, яке призначене на 14.30 год 22 лютого 2019 року у зв`язку з його перебуванням на амбулаторному лікуванні в Коростенській центральній міській лікарні, проте доказів вказаного факту не надано. Доказом зловживання процесуальними правами, що виразилося у безпідставному затягуванні розгляду справи є також постановлена судом 18 листопада 2019 року ухвала за наслідками розгляду заявленого адвокатом Крейдіним С.О. головуючому судді Коренюку В.П. відводу в цивільній справі №279/3970/18. Таким чином, суд констатує факт зловживання відповідачем [PERSON] своїми процесуальними правами, яке виразилося у вчиненні дій, спрямованих на безпідставне затягування та перешкоджання розгляду цієї справи, що суперечать завданню цивільного судочинства. Суд, вислухавши пояснення сторін, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши їх позицію щодо предмету спору, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 27 лютого 2016 року, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коростеню Коростенського міськрайонного управління юстиції у Житомирській області за актовим записом №55. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку, [PERSON] , [INFO] . Даними повідомлення про внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018060060000993 про кримінальне правопорушення за ст.125 ч.1 КК України, звернення [PERSON] до правоохоронних органів та прокуратури з приводу незаконного відібрання у неї дитини відповідачем підтверджується факт конфліктних відносин, які склалися між сторонами з приводу місця проживання малолітньої [PERSON] . На підставі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року в справі № 279/2471/18 шлюб між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] розірвано та визначено місцем проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , місце проживання її матері - [PERSON] . Також вказаним рішенням суду встановлено, що позивач має вищу освіту, працює, проживає у орендованому приміщенні, має родину, яка також забезпечена житлом, за місцем роботи характеризується виключно позитивно, на обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра не перебуває, за медичною допомогою до вказаних лікарів не зверталась. З постанови Житомирського апеляційного суду від 6 серпня 2019 року вбачається, що апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року в частині визначення місця проживання дитини без змін. Даними витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, рапорту чергового Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області від 29 жовтня 2019 року підтверджується факт ухилення [PERSON] від виконання рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 13 березня 2019 року в частині визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за місцем проживання її матері [PERSON] Даними акту, складеного 3 вересня 2018 року комісією у складі головних спеціалістів служби у справах виконавчого комітету Коростенської міської ради: Стек О.В. , Храпійчук О.П. , Стахової О.М. та інспектора з ювенальної превенції Коростенського ВП ГУНП в Житомирській області Дупленко І.М. підтверджується факт заборони членам вказаної комісії провести обстеження умов проживання малолітньої [PERSON] Даними акту, складеного 18 вересня 2018 року комісією у складі головного спеціаліста служби у справах виконавчого комітету Коростенської міської ради: Стек О.В ., фахівця Коростенського міського центру соціальних служб для сім`ї дітей та молоді Волківського М.М., даними листа служби у справах дітей Коростенської міської ради Житомирської області від 28 січня 2019 року підтверджується факт вчинення перешкод [PERSON] у намаганні [PERSON] побачитися зі своєю донькою [PERSON] . Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що малолітня [PERSON] проживала разом з позивачем [PERSON] . Відповідач [PERSON] викрав у серпні 2018 року у [PERSON] малолітню доньку [PERSON] , яка на даний час проживає в будинку разом з ним та матір`ю відповідача. Свідки показали, що відповідач та його матір перешкоджають в спілкуванні дитини з її матір`ю [PERSON] , яка є хорошою матір`ю та хвилюється за свою дитину. З висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 1 серпня 2018 року за №344, вбачається, що відповідач [PERSON] працює, за період перебування малолітньої дитини у батька, її доглядали бабуся та прабабуся. Позивач [PERSON] працювала продавцем в ТОВ ''САВ-ДІСТРИБЬЮШН'', перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, її матеріальне становище стабільне, характеризується вона позитивно, проживає в [ADDRESS] , згідно з договором оренди житлового приміщення від 10 липня 2018 року. Вона створила всі необхідні умови для проживання та розвитку дитини. В такому віці дитина потребує саме материнського піклування та догляду, тим паче, що це дівчинка. На обліку у лікаря-нарколога чи лікаря-психіатра на обліку не перебуває. Орган опіки і піклування вважає за доцільне встановити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] . З висновку органу опіки та піклування Коростенської міської ради Житомирської області, затвердженого рішенням виконавчого комітету Коростенської міської ради від 5 грудня 2018 року за №568, слідує, що [PERSON] не дозволяє матері бачитися з дочкою, та яка зверталась в різні інстанції щодо вирішення цього питання, але батько дитини і надалі ігнорує . Орган опіки і піклування вважає за доцільне висновок органу опіки та піклування Коростенської міської ради за №344 від 1 серпня 2018 року залишити незмінним, доцільність проживання з батьком [PERSON] до вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] в судовому порядку, зобов`язати останнього не перешкоджати зустрічам матері з дитиною. Зустрічі відбуватимуться за бажанням матері, у присутності працівника служби у справах дітей виконавчого комітету Коростенської міської ради чи спеціаліста Коростенського міського центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в будь-який час з 08.00 години до 17.00 години на нейтральній території, за попередньою домовленістю. Рекомендовано батькам налагодити стосунки між собою для подальшого позитивного впливу та гармонійний розвиток доньки для збереження емоційного, психосоматичного здоров`я; звести до мінімуму тиск з боку інших членів родини на дитину; звернутися до психолога для допомоги віднайти шляхи і засоби розв`язання проблем, пов`язаних з утрудненнями в міжособистісних стосунках та супроводу малолітньої. Судом відхиляються доводи відповідача щодо систематичного зловживання позивачем алкогольними напоями чи/або наявності у неї хронічного алкоголізму, оскільки в довідці №2592 від 28 серпня 2018 року наявна інформація про те, що [PERSON] пройшла курс стаціонарного лікування з 21 серпня 2018 року по 28 серпня 2018 року в наркологічному відділенні, тобто зазначений факт має разовий, а не систематичний характер. Натомість за даними довідок консультативно-діагностичного центру Коростенської центральної міської лікарні № 210 та №763 від 26 листопада 2018 року [PERSON] на обліку в психіатричному та наркологічному кабінетах лікарні не перебуває. У частині першій статті 161 Сімейного кодексу України зазначено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 Сімейного кодексу України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). У частині першій статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, Коростенським міськрайонним судом Житомирської області від 13 березня 2019 року встановлено, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця її проживання із матір`ю відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року у всіх діях стосовно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (SAVINY v. UKRAINE, № 39948/06, § 50, ЄСПЛ, від 18 грудня 2008 року). Стаття 141 Сімейного кодексу України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини другої статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною другою статті 150 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною четвертою статті 160 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною другою статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Саме Конвенцією про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголошено правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Відповідно до частини першої статті 162 якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зроблено висновок, що відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала. Положення цієї статті спрямовані захистити права того з батьків, з ким на підставі рішення суду визначено проживання дитини, від неправомірних дій другого з батьків щодо зміни її місця проживання. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 486/709/16-ц (провадження № 61-23711св18) зроблено висновок, що "колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду у частині задоволення позову про відібрання дитини. Відповідно до статті 162 Сімейного кодексу України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Задовольняючи позов про відібрання дитини, апеляційний суд у порушення вимог статей 212-214, 303 Цивільного процесуального кодексу України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) на зазначені положення закону уваги не звернув, не врахував, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що місце проживання дитини було визначено судом або органом опіки і піклування, спір про визначення місця проживання дитини між батьками був вирішений у судовому порядку, а тому вимога про відібрання дитини є передчасною та задоволенню не підлягає". Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У відповідності до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведені судами обставини, що фактично відбуваються між сторонами достовірно доводять той факт, що наразі дійсно дитина проживає разом із батьком [PERSON] без жодної правової підстави на це, оскільки у судовому порядку було визначено місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Згідно із ч. ч. 2, 8, 9, 10 ст.7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Спір між сторонами про визначення місця проживання дитини [PERSON] був вирішений у судовому порядку, наслідком чого стало ухвалення 13 березня 2019 року Коростенським міськрайонним судом Житомирської області відповідного рішення. Для повернення дитини немає необхідності надавати докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 Сімейного кодексу України базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала. Тобто, положеннями вищевказаної статті встановлені правові наслідки протиправної поведінки одного з батьків або іншої особи при визначенні місці проживання малолітньої дитини, якими є відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Відповідно при застосуванні вимог статті 162 Сімейного кодексу України доказуванню підлягає факт визначення місця проживання дитини та протиправність дій одного з батьків. Системний аналіз правових норм глави 13 "Особисті немайнові права і обов`язки батьків та дітей" та ч.1 ст.162 Сімейного кодексу України, на яку, як на підставу своїх вимог посилається позивач, свідчить про те, що право одного із батьків на відібрання малолітньої дитини та повернення її за попереднім місцем проживання виникає лише у випадку протиправної поведінки другого із батьків при зміні місця проживання малолітньої дитини без згоди іншого з батьків, з яким проживала дитина, в тому числі способом викрадання. Рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним із батьків є правовою підставою для вимагання позивача для повернення доньки за попереднім місцем проживання, тим паче коли у рішеннях першої та апеляційної інстанцій достовірно вставлено факт самовільного відібрання дитини у матері, без її згоди, при наявності висновку органу опіки і піклування, яким доцільно було визначити місце проживання малолітньої [PERSON] з її матір`ю. Відповідно до ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. В положенні принципу 6 "Декларації прав дитини" Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 pоку зазначено, що "дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння; вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків, у всякому випадку в атмосфері любові і морального та матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю". Стаття 8 Конвенції про права дитини включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення ЄСПЛ у справі "Hokkanen v. Finland, Series A no. 299-A" від 23 вересня 1994 року). На основі повного та всебічного з`ясування обставин, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що відповідач змінив місце проживання малолітньої дитини без згоди її матері, позивача у справі, чим порушив права дитини щодо місця її проживання, тому суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] про негайне відібрання дитини та повернення її матері . Відповідно до п. 5 ч. 1 ст.430 Цивільного процесуального кодексу України, рішення суду про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала допускається до негайного виконання. Також суд зауважує, що вирішення справи на користь позивача не впливає на права батька малолітньої [PERSON] спілкуватися з нею та приймати участь у її вихованні.

Outcome: approved