Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в Придніпровський районний суд м.\~Черкаси з позовною заявою (уточненою) до [PERSON] «Техвоєнсервіс» про зміну у формулюванні причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, боргу з заробітної плати, компенсації за затримку у її виплаті. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона з 25.06.2005 по 22.03.2018 працювала в ДП МОУ «ЧАРЗ», яке в подальшому було реорганізоване в Філію [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». В зв'язку з тим, що відповідач почав допускати істотне порушення строків виплати заробітної плати, вона була змушена розірвати з ним трудові відносини і 20.03.2018 звернулася до адміністрації роботодавця з заявою про звільнення її з займаної посади в зв'язку з порушенням умов трудового договору, а саме невиплата заробітної плати з серпня 2017 року. Зазначена підстава звільнення передбачена ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Але наказом № 33-к від 22.03.2018 її звільнення було оформлене за угодою сторін відповідно до п 1 ст. 36 КЗпП України. З наказом заявниця була ознайомлена і повідомила відповідача про незгоду з формулюванням причин звільнення, зазначених в наказі. Якщо роботодавцем не визнаються причини, зазначені нею в заяві про звільнення, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. В зв'язку\~з цим\~вона змушена\~вирішувати питання\~зміни формулювання\~причин звільнення\~та стягнення\~вихідної допомоги, право на яку передбачено ст. 44 КЗпП України, у розмірі трьохмісячного середнього заробітку загальною сумою\~19\~357,68\~грн (з розрахунку середнього заробітку 6 452,56 грн.). Крім того вказує, що в порушення ст. ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач у день її звільнення не надав письмового підтвердження нарахованих до виплати сум та до цього часу остаточно не здійснив з нею повного розрахунку. Відповідач має перед нею заборгованість із\~заробітної плати\~в сумі\~30414,26\~грн., в тому числі оплату лікарняних в сумі 2 521,37 грн. та компенсацію за невикористану відпустку. Згідно зі\~ст.\~117\~КЗпП України\~в разі\~невиплати з\~вини підприємства\~належних працівнику\~сум в\~день звільнення,\~підприємство повинно\~сплатити середній\~заробіток за\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку. Тобто,\~окрім прямої\~заборгованості (30414,26\~грн.\~із заробітку\~та 19\~357,68\~грн.\~вихідної допомоги),\~відповідач повинен\~сплатити компенсацію\~за затримку,\~яка з\~22.03.2018\~по день\~звернення до\~суду (1\~місяць) становить\~6\~452,56\~грн., (з розрахунку середньомісячної заробітної плати 6 452,56 грн.) А тому, просить суд визнати незаконними формулювання причин звільнення, зазначених в наказі № 33-к від 22.03.2018 р. - за угодою сторін п.1 ст. 36 КЗпП України. Зобов'язати відповідача змінити формулювання причин звільнення з роботи з п. 1 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а саме: «звільнення з роботи за угодою сторін» на «звільнена за власним бажанням в звязку з невиконанням власником законодавства про працю та умов трудового договору». А також просить стягнути з [PERSON] «Техвоєнсервіс» на її користь вихідну допомогу в сумі 19 357,68 грн, заборгованість із заробітної плати в сумі 30 414,26 грн, компенсацію частини заробітку відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в звязку з порушенням строків виплати заробітної плати та компенсацію, передбачену ст. 117 КЗпП України, за період затримки виплати розрахункових коштів з 22.03.2018 р. по день винесення судом рішення, з розрахунку середньомісячного заробітку 6452,56 грн. Ухвалою суду від 17.05.2018 року по справі відкрито провадження та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, 27.07.2018 надав відзив на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали та просили задовольнити їх в повному обсязі. Пояснили, що дійсно спочатку 07.03.2018 [PERSON] подавала заяву про звільнення її відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України, але наступною заявою від 20.03.2018 відкликала попередню заяву та просила звільнити її з займаної посади з 22.03.2018 у звязку з істотним порушенням строків виплати заробітної плати. Дана заява була зареєстрована відповідачем, потім їй начальник відділу кадрів рекомендувала занести заяву головному бухгалтеру підприємства її безпосередньому керівнику, що вона і зробила. Проте наказ про звільнення винесено за першою заявою. Крім того, оскільки відповідачем надано довідку від 27.07.2018 року, в якій зазначено, що середньомісячна заробітна плата на дату звільнення складає 11500 грн, просила стягнути розмір вихідної допомоги в сумі 34\~500 грн, і середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні станом на 03.10.2018 в сумі 73477, 90 грн. В судовому засіданні представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги визнав лише в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 30414,72 грн, в іншій частині позовні вимоги не визнав та просив відмовити в повному обсязі. Крім того, суду пояснив, що у відповідача в наявності є лише одна заява про звільнення [PERSON] від 07.03.2018. Вважає, що оскільки заяву (оригінал із вхідним штампом) від 20.03.2018 позивач, відразу після її реєстрації в канцелярії підприємства забрала, то тим самим відкликала її. Підтримав доводи, викладені у відзиві на позовну заяву від 27.07.2018. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що працює начальником відділу кадрів на підприємстві з 2016 року. Пояснила, що дійсно позивач надала одну заяву, а потім подала іншу з іншим формулюванням. Дана заява була зареєстрована, її забрала [PERSON], щоб зробити копію і віднести її директору підприємства. Про подальшу долю заяви вона не цікавилась, в подальшому її не бачила, чи відомо про неї керівництво не цікавилась. Заслухавши доводи представника позивача та представника відповідача, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та обєктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту щодо даних спірних правовідносин визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Згідно положень ст. 2 КЗпП право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка [PERSON] з 25.06.2005 працювала в ДП МОУ «ЧАРЗ», яке в подальшому було реорганізоване в Філію [PERSON] «Техвоєнсервіс» «Черкаський автомобільний ремонтний завод». 20.03.2018 [PERSON] звернулася до адміністрації роботодавця з заявою, якою свою заяву від 07.03.2018 року про звільнення її з займаної посади за згодою сторін за п.1ст.36 КЗпП України відкликала та просила звільнити її із займаної посади в зв'язку з істотним порушенням умов трудового договору, а саме: невиплата заробітної плати з серпня 2017 року по лютий 2018 року, та за поточний місяць березень 2018 року. Також просила здійснити остаточний розрахунок в день її звільнення, а саме 22.03.2018. Підстава звільнення, яку зазначає позивач, передбачена ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Вказану вище заяву, було зареєстровано відповідачем цього ж дня - 20.03.2018 за вхідним № 2, але згідно наказу № 33-к від 22.03.2018 її звільнення було оформлене за угодою сторін відповідно до п 1 ст. 36 КЗпП України. З даним наказом [PERSON] була ознайомлена і повідомила відповідача про незгоду з формулюванням причин звільнення, зазначених в наказі, що підтверджується копією наказу. Постанова ВСУ\~№ 6-120цс12\~від 31.10.2012\~року\~закріплює правову\~позицію,\~відповідно до\~якої:\~за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Суд критично оцінює твердження представника відповідача про те, що позивачем було подано лише одну заяву від 07.03.2018, за якою і було звільнено останню, а заява від 20.03.2018 року на підприємстві відсутня, оскільки вона була належним чином зареєстрована, про що свідчить вхідний штамп [PERSON] «Техвоєнсервіс», та фактично не заперечується свідком [PERSON], яка у своїх свідченнях не заперечувала відсутності повернення чи прийняття будь-якого іншого рішення по заяві від 20.03.2018. Так, відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги довідку про середньомісячну заробітну плату [PERSON], до стягнення з відповідача на користь позивачки підлягає вихідна допомога в сумі 34500 грн. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як передбачено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Під час судового розгляду справи, знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо заборгованості по заробітній платі та розрахункових при звільненні в сумі 30414,72 грн, що підтверджується довідкою № 12 від 11.04.2018 та довідкою № 15 від 27.07.2018. Крім того даний факт визнається відповідачем. За таких обставин до стягнення з [PERSON] «Техвоєнсервіс» на користь [PERSON] підлягає заборгованість по заробітній платі та розрахункових при звільненні в сумі 30414,72 грн. Відповідно до\~ст. 48 КЗпП України\~основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка. Статтею 47 КЗпП України\~передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у\~статті 116 цього Кодексу. Згідно з пунктами 3, 4\~Постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 р. №301 «Про трудові книжки працівників»\~трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідно до п.п. 2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 20 липня 1993 року № 58 усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, … вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження). Згідно п.2.10 Інструкції у разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за № таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання. У графі 4 в такому разі робиться посилання на наказ про поновлення на роботі або зміну формулювання причини звільнення. Відповідно до ч.3\~ст.235 КЗпП України\~у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позовні вимоги в частині визнання формулювання причин звільнення позивача в наказі № 33-к від 22.03.2018 незаконними та зміни формулювання причини звільнення «за згодою сторін» на «Звільнена за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3 ст. 38 КЗпП України» є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як зазначалося раніше, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. [PERSON] по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом пятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). В абзаці пятому п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» № 13 від 24.12.1999 зазначено, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Тож, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 560,97 грн (11500/20,5), кількість робочих днів у розрахунковому періоді з 22.03.2018 (день звільнення) по 03.10.2018 (день судового засідання) 131 день, тобто середній заробіток за час затримки розрахунку пари звільненні складає 73477, 90 грн (560,97х131 = 73477,90 грн). Що стосується позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] «Техвоєнсервіс» компенсації частини заробітку відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги в звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, дана вимога не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано належних доказів та розрахунку індексу зростання цін та послуг, а тому суд позбавлений можливості здійснити розподіл витрат в цій частині, тож у задоволенні вказаних вище вимог слід відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] «Техвоєнсервіс» слід стягнути в дохід держави судовий збір у сумі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved