Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

28 липня 2020 року [PERSON] , через свого представника адвоката Меланчука І.В., звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області із указаною позовною заявою. В обґрунтування позову вказувала, що вона протягом періоду з 21.08.1987 р. по 18.01.2001 р. працювала у відповідача на посаді машиніста цеху обпалу та огрудкування, виконувала роботу в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів, що підтверджується Актом «Розслідування професійного захворювання (отруєння)», трудовою книжкою позивача. У зв`язку зі шкідливими і тяжкими умовами праці, нею отримано хронічні професійні захворювання. Відповідно до п.п. 8, 12 акту від 18.01.2001 року, Українським науково-дослідним інститутом промислової медицини, їй встановлено наступний діагноз: Хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом на фоні протузії диска Л5-S1 (надалі полірадикулопатія). Відповідно до п.п. 14, 15 акту від 18.01.2001 року, причиною професійного захворювання є робота впродовж 13 років 10 місяців в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів: пилу, перепаду температур, шуму, вібрації, переміщення вантажу вручну. 08.02.2001 року позивачу було вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 40%, та встановлена третя група інвалідності, що підтверджується довідкою лікарсько-трудовою експертною комісією (надалі ЛТЕК). 27.02.2002 року позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу в оздоровленні в профілакторії, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: МСЕ-ДНА-01 № 272886. Відповідно до висновку про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка праця та переохолодження, що підтверджується витягом із акту огляду МСЕК серії МСЕ-ДНА-01 №272886 від 27.02.2002 року. 19.02.2003 року позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: МСЕ-ДНА-01 № 303752. 15.03.2004 року позивач повторно пройшла огляд ЛТЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду ЛТЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: МСЕ-ДНА-01 № 348944. 14.03.2005 року позивач пройшла огляд медико-соціальною експертною комісією (надалі МСЕК), де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: ДНА-02 № 03511. 06.03.2006 року позивач повторно пройшла огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: ДНА-02 № 08573. 11.02.2008 року позивач повторно пройшла огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення, лікувальною фізкультурою, масажами, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: ДНА-02 № 022811, виданою на ім`я Позивача. 02.02.2010 року позивач повторно пройшла огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 40% по полірадикулопатії та встановлено третю групу інвалідності з 01 березня 2010 року - безстроково, зазначено потребу санаторно-курортному лікуванні, в забезпеченні медикаментозним лікуванням, виробами медичного призначення, лікувальною фізкультурою, масажами, що підтверджується випискою з акта огляду МСЕК «Про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги» серії: 10ААА № 002079. Відповідно до висновку про умови та характер праці, позивачу протипоказана важка праця, вимушена поза, довга ходьба, переохолодження, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії: 10ААА №008081 від 02.02.2010 року. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, вона постійно відчуває біль в попереково-крижовому відділі хребта, біль в лівій нозі тягнучого характеру, що посилюється при ходьбі, нахилах, періодичні судоми в правій нозі, відчуття печіння, що призводить суттєвих до незручностей у повсякденному житті. Тривалий процес лікування, позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя, наразі їй досить важко та болісно пересуватися у просторі через суттєву скутість рухів особливо обмежена рухливість лівої стопи, від чого сила в нижніх кінцівках знижується, а м`язи слабшають. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, Позивач постійно відчуває фізичні страждання та біль, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Вказане постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному стані, в тому числі вона не має можливості приділяти належної уваги своїй родині. Просить стягнути на її користь з відповідача 188 920 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. Ухвалою судді від 04.08.2020 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз`яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. 21 серпня 2020 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що норми, які регулювали спірні правовідносини на час їх виникнення не встановлюють порядку відшкодування моральної шкоди, натомість містять посилання на те, що порядок визначається законодавством (тобто в іншому нормативному акті). Таким нормативним актом є «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджені постановою КМУ від 23.06.1993 № 472. Пунктом 1.1 Правил № 472 (в редакції, що була чинною на момент виникнення у позивача права на відшкодування шкоди) визначено, що моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно з Указом Президента\~від 25.08.1996\~№762/96 неоподатковуваний мінімум доходів громадян з 02.09.1996 складав 17 грн. Таким чином, максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно з чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, не може перевищувати 2550 грн. До спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної даності, встановлений ст.\~233\~КЗпП України - три місяці із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач не просить суд про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду та не наводить поважних причин його пропуску. Стаття 440-1\~ЦК Української\~РСР була включена згідно із ЗУ від 06.05.1993 №3188 «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян та організацій», предметом її регулювання є правовідносини, пов`язані з відшкодуванням моральної шкоди, завданої особі внаслідок поширення стосовно неї відомостей, які не відповідають дійсності, і завдають шкоди її інтересам, честі, гідності і ділової репутації, тому поширення приписів цієї статті на правовідносини сторін у даній справі відповідач вважає неправомірним. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працювала з 21.08.1987 року по 18.01.2001 року на посаді машиніста цеху обпалу та огрудкування Північного гірничо-збагачувального комбінату, правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 33-41). В Акті розслідування професійного захворювання (отруєння) від 18 січня 2001 року (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: Хронічна попереково-крижова полірадикулопатія з вираженими статико-динамічними порушеннями та стійким больовим синдромом на фоні протузії диска Л5-S1. З п.15 Акту розслідування слідує, що причиною виникнення професійного захворювання встановлено: вплив на організм шкідливих речовин, пилу, перепад температур, шуму, вібрації, перенесення вантажу вручну. Довідкою ЛТЕК від 08.02.2001 року позивачу було вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності 40%, та встановлена третя група інвалідності (а.с.9-10). Висновком МСЕК від 02.02.2010 позивачу, після повторного огляду встановлено 40% втрати професійної працездатності з 01.03.2010 безстроково та третя група інвалідності (а.с.18-19). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 2001 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року. У відповідності до положень п. 11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 40% та її визнано людиною з інвалідністю третьої групи, що встановлено безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і вона має право на його відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ПрАТ «ПівнГЗК». Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615грн., а максимальний - 994600грн. Суд відхиляє заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що потягло втрату працездатності вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 80\~000 грн за встановлені 40 % втрати професійної працездатності, із встановленням 3 групи інвалідності безстроково, що не перевищує граничного розміру, встановленого п. 11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial