Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернулась до суду з зазначеним позовом, вказавши, що від шлюбу з відповідачем має дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з нею. Рішеннями суду шлюб з відповідачем розірваний, з 2005 року сторони проживають окремо, ніякої матеріальної допомоги на дитину відповідач не надає, її розвитком не цікавиться. Вона самостійно виховує та утримує дочку, опікується нею та займається питаннями її здоров'я, має намір вивозити дочку для оздоровлення та з пізнавальною метою за кордон. Посилаючись на інтереси та права дитини, просила стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частки від усіх видів його заробітку, надати дозвіл дочці на тимчасові виїзди за межі України без згоди батька до досягнення дочкою 16 років та виготовити для цього проїзний документ дитини. У судовому засіданні позивач та її представник - адвокат Капустін В.В., який діє на підставі угоди, підтримали позов, посилаючись на наведені у ньому обставини, відповідач у судове засідання не прибув, про місце та час розгляду справи повідомлений належно, заяви про відкладення розгляду справи суду не подав, причину неявки не повідомив. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Білоцерківської районної державної адміністрації у Київській області Нечепоренко А.О., яка діє на підставі довіреності, проти позову не заперечувала. Третя особа - Білоцерківський міський відділ Управління Державної міграційної служби України в Київській області, будучи належно повідомленою про місце та час розгляду справи, свого представника у судове засідання не направила, причину неявки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи суду не подала. Вислухавши позивача, його представника та представника Служби у справах дітей Білоцерківської РДА, а також дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з урахуванням такого. Згідно з ч.1 ст.11, ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, суд розглядає справи в межах заявлених вимог на підставі наданих сторонами доказів; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом ст.141 СК України, батьки мають рівні права і обов'язки відносно дитини незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст.ст.180, 181, 183 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; якщо сторони не дійшли згоди щодо способу виконання батьком свого обов'язку утримувати дитину, частка його заробітку (доходу), яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно зі ст.182 того ж Кодексу, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Зі свідоцтва про народження судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO]. Як вбачається з посвідки на постійне проживання позивача, довідки №710 від 18.12.2014 р., виданої НВК "Українська гімназія" та пояснень представника Служби у справах дітей Білоцерківської РДА, дочка [PERSON] проживає разом з матір'ю у [ADDRESS], та успішно навчається з першого класу у НВК "Українська гімназія"; батько дитини [PERSON] навчальний заклад не відвідував, з приводу навчання та виховання дитини до педагогів не звертався. Судом встановлено також, що батьки дитини не досягли між собою згоди щодо способу виконанням батьком свого обов'язку утримувати дочку. Доказів того, що стан здоров'я та матеріальне становище відповідача чи наявність інших обставин перешкоджають йому платити аліменти у розмірі, який зазначила позивач, останній суду не надав. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню у повному обсязі та стягує з відповідача аліменти на дочку [PERSON] у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), однак не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Задовольняючи позов частково в його іншій частині, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.19 Конституції України, суди як органи державної влади повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), у справі, яка стосується дитини, судовий орган до ухвалення рішення визначає, чи має він достатньо інформації для ухвалення рішення у найвищих інтересах дитини. За змістом наведеної норми, обов'язок довести наявність обставин та надати відповідні докази на підтвердження того, що прийняття судового рішення відповідатиме найвищим інтересам дитини, покладений на позивача. Дійсно, відповідно до п.2 ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в"їзду в Україну громадян України" та ч.ч.4,5 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27.01.1995 №57, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду без згоди та супроводу другого з батьків. Однак, згідно з п.п.4,5 цих Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, навіть в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою іншого, а також в супроводі осіб, які уповноважені обома батьками, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. За змістом цих норм, суд, надаючи дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України без згоди та супроводу другого з батьків, має виходити з інтересів дитини, однак в межах прав та обов'язків іншого з батьків, тобто, зазначивши державу прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Як вбачається з пояснень позивача, у поточному році вона має намір навесні оздоровити дочку в Єгипті чи Болгарії, а під час літніх канікул направити її разом зі шкільним колективом до Німеччини чи Австрії, на що відповідач згоди не надав. За таких обставин суд вважає, що позов в частині надання дозволу на виїзд дитини у 2015 році до Єгипту та Болгарії для оздоровлення, а під час літніх канікул з пізнавальною метою до Німеччини чи Австрії підлягає задоволенню, оскільки це відповідатиме найвищим інтересам дитини. Однак, відмовляючи у задоволенні вимоги надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до досягнення нею шістнадцяти років без зазначення держав перебування та часових проміжків перебування у них, суд виходить з того, що він позбавлений можливості пересвідчитись у відповідності такого судового рішення найвищим інтересам дитини. Відмовляючи у вимозі надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини для виїзду за межі України малолітньої дочки, суд виходить з того, що діюче законодавство окремого дозволу суду на оформлення проїзного документа дитини не передбачає. Окрім того, спірні правовідносини, які виникають у зв'язку з видачею проїзних документів дитини, розглядаються у порядку адміністративного судочинства, оскільки при видачі такого документа компетентні органи діють як суб'єкти владних повноважень. До того ж, як вбачається з матеріалів справи, з заявою щодо оформлення проїзного документу дитини позивач ще не зверталась, а тому відповідна вимога заявлена позивачем передчасно. З урахуванням наведених норм та встановлених обставин суд вважає, що не визначені конкретно вимоги позивача надати дозвіл дочці виїжджати за межі України до 16 років для тимчасового проживання без згоди батька, а також надати дозвіл на оформлення проїзного документу дитини задоволенню не підлягають. На підставі наведеного,

Outcome: partial