Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-24 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням у зв'язку з відсутністю в ньому понад один рік без поважних причин. В обґрунтування позову зазначив, що являється власником будинковолодіння [ADDRESS], що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Зазначає, що в даному будинку зареєстровані двоє осіб, а саме [PERSON] та [PERSON],який [INFO] року помер. Звертає увагу суду на те, що фактично з дня прописки по даний час відповідач в зазначеному будинку не проживала та не з'являлась, що стверджується трьома актами комісії. На підтвердження своїх позовних вимог покликається на вимоги ст.ст. 317,319,321,391 та вважає, що [PERSON] втратила право на користування будинком, внаслідок її відсутності без поважних причин понад один рік. В судове засідання позивач не з'явився, однак до суду подав заяву та просив позов розглядати без його участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.23). Відповідач в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином була повідомлена про час і місце судового розгляду, про що свідчать повідомлення опубліковані у виданнях: "Урядовий кур'єр" та "Високий замок" (а.с.24-25) тому, зі згоди позивача, на підставі ст. 224 ЦПК України проведено заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги підставні та підлягають задоволенню. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.ст. 319, 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно із ст.ст.71, 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням на підставі ст.71 ЖК, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад установлені строки. Як вбачається із витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.01.2007 року, [PERSON] є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2006 року (а.с.10). У даному будинку зареєстрована [PERSON], що стверджується повідомленням Перемишлянського районного сектора Головного управління державної міграційної служби України у Львівській області від 04.06.2016 №32/1029 та копією будинкової книги (а.с.11-12,15) Відповідно до актів складених комісією Романівської сільської ради від 12.05.2015р., 12.11.2015р., 12.02.2016р., обстеження житлових умов проживання сім'ї [PERSON] та встановлено, що [PERSON], [INFO] зареєстрована в [ADDRESS], але не проживає за місцем реєстрації (а.с.20,21,22) Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, відповідач у вказаному будинку не проживає понад один рік, а тому її слід визнати такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до п. 2 ст. 7, ст. 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Що стосується вимоги позову в частині зняття з реєстрації відповідача, то така до задоволення не підлягає, оскільки така вимога заявлена до неналежних відповідачів, оскільки вирішення питання зняття з реєстрації фізичних осіб належить до компетенції відповідного органу не відповідачем та спір між позивачами та вказаним органом, у випадку виникненні такого при відмові у знятті з реєстрації відповідачів, може вирішуватись окремо.

Outcome: partial