Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище, в якій просить поновити його на роботі на посаді майстра виробничого навчання державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" та стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що з 01 вересня 2010 року він працював на посаді майстра виробничого навчання в державному професійно-технічному навчальному закладі "Кодимське професійно-технічне аграрне училище", який в подальшому було перейменовано на державний навчальний заклад "Кодимське професійно-технічне аграрне училище". 14.07.2016 року позивач підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу та у зв`язку з цим подав директору ДНЗ "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" заяву про звільнення його від обов`язків майстра виробничого навчання. 10.04.2018 року [PERSON] від голови первинної профспілкової організації ДНЗ "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" випадково дізнався, що його звільнено з роботи на підставі наказу № 10 від 11.08.2016 року. З даним наказом його ніхто не ознайомлював, а трудова книжка знаходиться у відповідача. Вважає даний наказ незаконним, оскільки заяви про звільнення з роботи він не писав, наміру звільнятись не мав. Крім того зазначає, що в трудовій книжці здійснено запис, що на підставі вказаного наказу його звільнено за згодою сторін. Вважає, що даний запис також здійснено незаконно, оскільки ніякої згоди про його звільнення досягнуто не було. Вказує, що він і на даний час проходить військову службу за контрактом, та посилаючись на положення ст. 119 КЗпП України вважає, що він має бути звільнений лише від виконання посадових обов`язків, а не з роботи. Таким чином [PERSON] просить поновити його на роботі та стягнути з відповідача за час вимушеного прогулу заробітну плату в розмірі 74351 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, вказуючи, що від виконання посадових обов`язків звільняються працівники лише у випадку проходження військової служби під час дії особливого періоду, а на час звільнення [PERSON] з роботи дія особливого періоду закінчилась. Чому в наказі зазначено, що теплий звільняється з посади без збереження робочого місця та заробітної плати на один рік та що мало відбутися після спливу цього строку він не знає, оскільки на час його звільнення навчальний заклад очолював інший керівник і наказ підписувався саме цим керівником. Запис у трудовій книжці про звільнення [PERSON] з роботи за згодою сторін було здійснено з тих причин, що між керівником навчального закладу та [PERSON] було досягнуто усної домовленості про здійснення саме такого запису. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] на підставі наказу № 90 від 31.08.2010 року було прийнято на посаду майстра виробничого навчання державного професійно-технічного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" з 01.09.2010 року. Також встановлено, що державний професійно-технічний навчальний заклад "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" було перейменоване на державний навчальний заклад "Кодимське професійно-технічне аграрне училище". 14.07.2016 року позивач підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу. У зв`язку із службою в Збройних Силах України за контрактом [PERSON] на ім`я директора державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" було подано заяву про звільнення його від обов`язків майстра виробничого навчання з 12.08.2016 року. Відповідно до наказу директора державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" №10 від 11.08.2016 року, в зв`язку із влаштуванням на військову службу за контрактом та згідно заяви, [PERSON] було звільнено з посади майстра виробничого навчання з 12.08.2016 року без збереження за ним робочого місця терміном на один рік, без збереження заробітної плати. З трудової книжки серії [NUMBER] встановлено, що в ній міститься запис про те, що [PERSON] звільнено з посади майстра виробничого навчання державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" на підставі наказу №10 від 11.08.2016 року за згодою сторін. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Згідно з ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності. Визначення терміну "особливий період" міститься в абзаці 11 ст. 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року, у якому передбачено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" від 21 жовтня 1993 року, особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано (абз. 4 статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію"). Отже, за змістом вищенаведених норм особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Таким чином, дія особливого періоду обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. В умовах відсутності рішення про оголошення війни або мобілізації, чи закінчення строків, встановлених для проведення мобілізації, особливий період не діє. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Основними видами військової служби є: строкова військова служба, військова служба за призовом під час мобілізації на особливий період, військова служба за контрактом. Указом Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію"" від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 ч.1 ст. 106 Конституції України постановлено: "Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом". Згідно даного указу особливий період діяв з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] підписав контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу 14.07.2016 року тобто на момент підписання контракту особливий період не діяв. Відповідно до ч. 3 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 119 цього Кодексу. Таким чином, оскільки [PERSON] добровільно уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, за умовами якого контракт є строковим та укладається відповідно на строк 3 роки, гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України на нього не розповсюджуються. Поряд з цим слід зазначити, що відповідно до наказу директора державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" №10 від 11.08.2016 року [PERSON] був звільнений з посади майстра виробничого навчання з 12.08.2016 року без збереження за ним робочого місця терміном на один рік, без збереження заробітної плати. Крім того в трудовій книжці [PERSON] зазначено, що на підставі зазначеного наказу його звільнено з роботи за згодою сторін. Зі змісту даного наказу слід зробити висновок, що через один рік трудові відносини із [PERSON] підлягали поновленню, хоча в наказі не зазначено та не вдалось встановити в судовому засіданні з яких підстав. В даному наказі також відсутні будь-які посилання на те, що між сторонами було досягнуто згоди про припинення трудових відносин [PERSON] з державним навчальним закладом "Кодимське професійно-технічне аграрне училище". Пленум Верховного Суду України в п.18 Постанови від 6 листопада 1992 року №9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз`яснив, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю. Таким чином суд приходить до висновку, що наказ №10 від 11.08.2016 року про звільнення [PERSON] з посади майстра виробничого навчання був прийнятий всупереч вимог діючого законодавства, оскільки [PERSON] був звільнений на підставі поданої ним заяви в якій не просив звільняти його з посади, а просив звільнити його від виконання трудових обов`язків та за відсутності згоди сторін на припинення трудових відносин, про яку зазначено в трудовій книжці. При цьому зазначення в наказі строку в один рік на який з [PERSON] припиняються трудові відносини, свідчить про те, що директор державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" не пов`язував звільнення [PERSON] з посади з обставинами, які дають право на звільнення працівника з підстав передбачених п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, а тому суд не в праві визнати таке звільнення правильним та змінити формулювання причини звільнення. Враховуючи наведене, наказ директора державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" від 11 серпня 2016 року № 10 про звільнення [PERSON] з посади майстра виробничого навчання підлягає скасуванню, а [PERSON] поновленню на роботі з 12.08.2016 року. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25.05.2016року у справі №6-511цс16, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, оскільки Законом не передбачено будь-яких підстав для його зменшення. Середній заробіток працівника визначається відповідно до вимог ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Враховуючи, що звільнення позивача відбулось 12.08.2016 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи. Як вбачається із довідки державного навчального закладу "Кодимське професійно-технічне аграрне училище" №133 від 13.06.2018 року, нарахована та виплачена заробітна плата [PERSON] за останні два місяці, що передували звільненню становить, за червень 2016 року 2480,55 грн. та липень 2016 року 2722,53 грн. Будь-які інші відомості сторонами до суду не надані. Таким чином, середньоденна (годинна) заробітна плата позивача становить 126 грн. 91 коп. (5203,28 грн./41 робочий день червня-липня 2016 року). Беручи до уваги, що кількість робочих днів, які мають бути оплачені середнім заробітком, згідно умов праці становить 490 днів (за період з 12 серпня 2016 року по день ухвалення рішення у справі 30 липня 2018 року включно), шляхом їх множення на середньоденний заробіток позивача перед звільненням (126,91 грн.), отримуємо суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка становить 62185 грн. 90 коп. З довідки військової частини [NUMBER] ( [NUMBER] ) № 2018/75/1634 від 06.07.2018 року встановлено, що за час вимушеного прогулу [PERSON] отримав заробітну плату в розмірі 199166 грн. 31 коп. Враховуючи, що розмір доходів отриманих [PERSON] за іншим місцем роботи перевищує суму втраченого середнього заробітку, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: partial