Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

У вересні 2015 року [PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що 09 червня 2002 року помер дід позивача [PERSON]. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входило також земельна ділянка площею 1,8355 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. На випадок своєї смерті спадкодавець 07 червня 2002 року склав заповіт, яким розпорядився все своє майно, де б воно не було у з чого б воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповів позивачу - своїй онуці [PERSON]. Даний заповіт в судовому порядку недійсним не визнавався та спадкодавцем шляхом видачі нового заповіту не змінювався та не скасовувався. Спадщину після смерті [PERSON] позивач прийняла шляхом вступу у фактичне володіння і управління спадковим майном. Окрім того, позивач від прийнятої спадщини на користь інших спадкоємців не відмовлялася. Проте, нотаріус відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за заповітом по причині відсутності документів, що підтверджують прийняття спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця. Представник позивача просить суд визнати за позивачем [PERSON] в порядку спадкування після смерті 09 червня 2002 року [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,8355 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. В ході розгляду даної справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просить, зважаючи на те, що у Державному акті серії І-ЛВ №042016 вказано три земельні ділянки загальною площею 1, 8355 га, визнати право власності за позивачем на земельні ділянки: площею 1,0221 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області; площею 0,8015 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та площею 0,2119 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Позивач до суду не зявилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання не зявився, подавши письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутності, на задоволенні позову настоює. Відповідач в судове засідання не зявився, свого представника до суду не направив, однак, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що відносно задоволення позову не заперечує. За викладених умов, відповідно до ст. 169, ч.4 ст.174,ч.2 ст.197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши обставини матеріалів справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного. Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови від 30 травня 20008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" розяснив, що спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) "Про нотаріат", від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) "Про міжнародне приватне право", іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 09 червня 2002 року помер дід позивачки [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть. Отже, спірні спадкові правовідносини у даній справі повинні регулюватися нормами Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI. У відповідності до ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Судом також встановлено, що на випадок своєї смерті спадкодавець зробив особисте розпорядження на випадок своєї смерті, склавши 07 червня 2002 року заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 60, копія якого знаходиться в матеріалах справи. Згідно змісту даного заповіту [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, що все майно, де б воно не було і з чого не складалося і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право заповідає своїй онуці [PERSON], яка проживає в [INFO]. Відповідно до ст.526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, місцезнаходження майна або його основної частини. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спадщина відкрилася за останнім постійним місцем проживання спадкодавця у селі Стоянові Радехівського району Львівської області. В силу вимог ст.527 ЦК УРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Статтею 534 ЦК УРСР, передбачено, що кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст. 544 ЦК УРСР, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Згідно ст.545 ЦК УРСР, що був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. В матеріалах даної справи відсутні будь-які докази зміни або скасування заповідачем даного заповіту шляхом складення нового заповіту. В матеріалах даної справи також відсутні будь-які докази визнання даного заповіту як односторонньої угоди недійсним. За таких обставин суд вважає такий заповіт дійсним. Судом також встановлено, що спадкодавцю [PERSON] на момент смерті належало нерухоме майно - земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 1,8355 га, яка складається із трьох земельних ділянок площею 1, 0221 га, площею 0, 8015 га та площею 0, 2119 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташовані на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Право власності спадкодавця на дане нерухоме майно підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 042016 від 18 вересня 1998 року, що зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 2993. Даний державний акт було видано спадкодавцю на підставі розпорядження голови Радехівської районної державної адміністрації від 16 вересня 1998 року № 532. В матеріалах даної справи відсутні належні та допустимі докази визнання такого правовстановлюючого документа на землю незаконним чи недійсним та його скасування в судовому порядку. За таких обставин суд вважає такий документ дійсним. У відповідності до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла позивач шляхом вступу у фактичне володіння і управління спадковим майном. Окрім того, позивач від прийнятої спадщини на користь інших спадкоємців не відмовлялася. В матеріалах справи відсутні будь-які докази прийняття спадщини після смерті спадкодавця будь-яким іншим спадкоємцем. Відповідно до абз. абз. 1, 2 п. 24 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК ( 435-15 ). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.1. листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У п. 3.3 листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. При вирішенні питання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб органів, що уповноважені здійснювати державну реєстрацію об'єкта нерухомості, судам слід мати на увазі наступне. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.5. листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Отже, системний аналіз вищезазначених розяснень дає суду підстави для правового висновку, що у спадкових справах, а саме, зокрема, у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також у спорах про визнання права власності на спадкове майно належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності ж спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця належними відповідачами у подібній категорії справ є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За обставин відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів прийняття спадщини після смерті спадкодавця будь-яким іншим спадкоємцем суд вважає Стоянівську сільську раду Радехівського району Львівської області належним відповідачем. А відтак суд не вбачає жодних правових підстав пропонувати позивачу замінити відповідача на належного чи залучити співвідповідача до участі у справі за власною ініціативою. В силу вимог ч. 1 ст. 560 ЦК УРСР, спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до ст. 561 ЦК УРСР, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Свідоцтво про право держави на спадщину в усіх випадках видається не раніше як через шість місяців з дня відкриття спадщини. З пояснень представника позивача вбачається, що впозивача в отриманні правовстановлюючого документа на спадкове нерухоме майно свідоцтва про право на спадщину за заповітом є складнощі, оскільки нотаріус в усній формі відмовляється видати такий документ позивачу як спадкоємцю по причині відсутності документів, що підтверджують прийняття позивачем як спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця. Згідно ч. 1 ст. 23 Земельного кодексу України від 18 грудня 1990 року № 561-XII, право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. З огляду на наявність в матеріалах справи копії належного правовстановлюючого документа (Державного акту на право приватної власності на землю) суд приходить до висновку, що нерухоме майно, що є предметом спору та позову, дійсно належала на праві приватної власності спадкодавцю. А відтак таке майно увійшло до складу спадкової маси. В силу вимог ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Системний аналіз вищезазначених норм процесуального права дає суду правові підстави для висновку, що законодавець дозволяє суду при ухваленні рішення надавати правову оцінку лише тим належним та допустимим доказам, які наявні в матеріалах справи. Отже, на думку суду, позивач була єдиним спадкоємцем, яка прийняла усю спадщину за заповітом після смерті спадкодавця. А тому набула усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до позивача як до спадкоємця перейшли усі майнові права спадкодавця зокрема, право власності на земельну ділянку. Таким чином суд приходить до переконання, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки в матеріалах даної справи наявні належні та допустимі докази, якими в силу вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України позивачу слід було підтвердити усі ті обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved