Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», мотивуючи свої вимоги тим, що 13.09.2016 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 1051, згідно з яким ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» зобовязалося придбати та передати йому на умовах фінансового лізингу в користування транспортний засіб Беларус - 892, об»ємом двигуна 89 к.с., вартістю 18913.86 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 505000.00 грн., а позивач зобовязався до отримання предмету лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та періодично сплачувати за його користування лізингові платежі та інші платежі, передбачені умовами договору; на виконання умов договору 13.09.2016 року позивачем на рахунок відповідача було сплачено 50500.00 грн.; позивач вважає, що умови укладеного між ним та відповідачем договору фінансового лізингу № 1051 є несправедливими, не відповідають діючому законодавству та обмежують його права як споживача; зокрема, договір є нікчемний, адже не був нотаріально посвідчений, до того ж відповідач, надаючи фінансові послуги, не мав відповідної ліцензії; в договорі відсутні відомості про продавця товару та положення щодо дострокової сплати лізингових платежів, тому [PERSON] просить визнати недійсним вищевказаний договір фінансового лізингу № 1051 від 13.09.2016 року, стягнувши з відповідача сплачені ним за договором кошти в розмірі 50500.00 грн., 400.00 грн. витрат за послуги банку та 2000.00 грн. витрат на правову допомогу. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, вказаних у позові. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, подав заперечення на позов, в яких справу просить розглянути без його участі; вимоги [PERSON] не визнав повністю, вважає їх безпідставними; зауважив, що в Україні діяльність з непрямого лізингу не ліцензується; вимога щодо обов»язкового нотаріального посвідчення договору лізингу в діючому законодавстві відсутня; умови договору, укладеного з позивачем є справедливими; при укладенні договору позивачу зі сторони товариства була надана повна і достовірна інформація про послуги, які йому надаватимуться; до того ж позивачем, на думку представника відповідача, не підтверджені витрати на правову допомогу. Заслухавши пояснення позивача та його представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру підприємств, організацій України та копією статуту, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» є юридичною особою, основним видом економічної діяльності якої є КВЕД 64.91 фінансовий лізинг (основний) (а.с.51,52, 68-87). Згідно з довідкою, виданою Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» взято на облік як юридичну особу, як таку, що має право надавати послуги з фінансового лізингу; дата прийняття та номер рішення про взяття на облік 21.04.2016 року № 883; серія та номер довідки ФЛ № 564; дата видачі довідки 21.04.2016 року (а.с.47). Судом встановлено, що 13.09.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» та позивачем [PERSON] був укладений договір № 1051 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Беларус 892(а.с. 5-14). Відповідно до умов додатку 1 до вищевказаного договору вартість предмета лізингу становить 18913.86 дол. США (на момент підписання договору 505 000.00 грн.); авансовий платіж 9456.93 дол. США (50% вартості предмета лізингу); щомісячний авансовий платіж 788,08 дол. США; комісія за організацію угоди 1891,39 дол. США (10% вартості предмета лізингу); комісія за передачу предмета лізингу 567,42 дол. США (3% вартості предмета лізингу); термін поставки предмета лізингу 30 днів; курс долара на дату підписання договору 26.70 (а.с.13). Згідно з п.3.1.1 ст.3 Договору, укладеного між сторонами, лізингодавець зобов»язаний придбати предмет лізингу, який визначений лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами (а.с.5 зворотній бік). Відповідно до вимог п.3.3.1, п.3.3.2, п.3.3.3 ст.3, вищевказаного Договору, лізингоодержувач зобов»язаний до отримання предмета лізингу, на умовах та у порядку, передбаченими Договором, сплатити, передбачені даним Договором платежі; прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням та у встановлені терміни і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов даного Договору (а.с.6). Пунктом 4.1. ст.4 Договору фінансового лізингу від 13.09.2016 року № 1051 визначено, що лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингоодержувачу не пізніше 30 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію угоди; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різницю до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п.9.4 ст.9 даного Договору з урахуванням умов, викладених в п.1.7 ст.1 Договору (а.с.6 зв. бік - 7) Згідно з вимогами п.10.3 ст.10, укладеного між сторонами Договору, на момент його укладення попередній розмір щомісячного періодичного платежу, у разі залишення вартості предмета лізингу на рівні, який було визначено на момент підписання даного договору, становить 294.45 доларів США, що еквівалентно 7861.81 грн. (а.с.9). На виконання умов даного договору [PERSON] згідно з квитанцією № КР64 від 13.09.2016р. на користь відповідача було перераховано кошти в сумі 50 500.00 грн., які пунктом 9.1 Договору та Додатком 1 до нього визначені як комісія за організацію угоди. Окрім того, згідно з квитанцією № КР64/Т від 13.09.2016 року, позивач за переказ готівки на суму 50500.00 грн. за квитанцією КР64 від 13.09.2016 року сплатив ПАТ «Банк народний капітал» комісію за касове обслуговування в розмірі 400.00 грн. (а.с.8 зворотній бік, 13,15, 108,113). Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.1); до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених параграфом 6 Глави 58 ЦК України та законом; до відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.2); особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом (ч. 3). Відповідно до ч.2 ст.6 ЗУ "Про фінансовий лізинг" істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В свою чергу згідно із ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Згідно із ст.799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 16.12.2015 року у справі № 6-2766цс15, висновки якого, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Окрім того, ч.1 ст. 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Необхідність наявності ліцензії у правовідносинах, що склались між сторонами випливає із змісту п.4 ч.1 ст.34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12.07.2001 року, за яким діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Суд не вважає таким, що є підставою для відмови у позові лист Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 22.03.2016 року № 2168/16-8, оскільки в ньому викладена позиція щодо діяльності ТОВ «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», яке не є стороною у справі, наведене в листі стосується виключно суб»єкта звернення і не є офіційним роз»ясненням Нацкомфінспослуг» (а.с.46). Разом з тим, положення ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача (ч.1, ч.2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»). Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.2, п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст. 18 Закону). За змістом ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. В Договорі, укладеному між сторонами, відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, до того ж Договір не містить положень щодо дострокової сплати лізингових платежів, що є обмеженням принципів справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами договору, згідно з вимогами ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Наведені вище обставини в своїй сукупності свідчать про наявність підстав для визнання укладеного між сторонами договору недійсним. Разом з тим, у частинах 2, 3 ст. 216 ЦК України зазначено, що у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а винна сторона зобовязана відшкодувати іншій стороні завдані вчиненням недійсного правочину збитки. Отже відповідач має повернути позивачеві отримані за недійсним договором лізингу від 13.09.2016 р. № 1051 кошти в розмірі 50500.00 грн. та відшкодувати йому збитки - сплачену згідно з квитанцією № КР64/Т від 13.09.2016 року за переказ готівки комісію за касове обслуговування в розмірі 400.00 грн. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов'язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання договору недійсним. При цьому, відповідачем позовні вимоги не спростовані, а його доводи не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Що стосується витрат, пов»язаних з наданням правової допомоги, то дані витрати, відповідно до положень ст.ст.79, 84 ЦПК України відносяться до судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі. З матеріалів справи вбачається, що 16.09.2016 року між позивачем та адвокатом [PERSON] був укладений договір про надання правової допомоги, п.4.1 якого встановлено, що винагорода за послуги адвоката становить 2000.00 грн. (а.с.17). Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №26 від 16.09.2016 року позивач на підставі вищевказаного договору сплатив адвокату 2000.00 грн., що також підтверджується актом надання юридичних послуг від 06.12.2016 року. (а.с.16, 114). Не дивлячись на те, що фактично на участь у судових засіданнях адвокатом витрачено не 1 год., як вказано в акті, а 2 год.56 хв., суд не може вийти за межі вимог позивача і відшкодувати більшу суму витрат, пов»язаних з правовою допомогою, ніж та, яка сплачена позивачем адвокату і вказана у відповідному акті. Враховуючи ступінь складності справи, час витрачений для підготовки позовної заяви та на участь у судових засіданнях, що обумовлений в акті від 06.12.2016 року, з огляду на обсяг та обґрунтування позовних вимог, суд приходить до висновку, що судові витрати, пов»язані з наданням правової допомоги підлягають відшкодуванню в розмірі 2000.00 грн., оскільки вони належним чином підтверджені і їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України встановлено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою сплачується 0,4 розміру заробітної плати; за подання позову майнового характеру - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0.4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Водночас, за змістом положень ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір», п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у випадках об'єднання в одній заяві вимог як майнового, так і немайнового характеру судовий збір підлягає сплаті як за ставками, встановленими для позовів майнового характеру, так і за ставками, встановленими для позовних заяв зі спорів немайнового характеру. Тобто, при подачі даного позову позивач мав сплатити 551.20 грн. за вимогу немайнового характеру та 551.20 грн. за вимогу майнового характеру. З огляду на те, що позивач звільнений від сплати судового збору, то він підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі ст.ст. 16, 203, 215, 216, 227, 628, 799, 806-808 Цивільного кодексу України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ"Про фінансовий лізинг" ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: approved