Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом, поданим адвокатом Дяденчуком А.І., до відповідачів, в якому просить стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 426434 грн 82 коп. у відшкодування 3 % річних внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, а також витрати по оплаті судового збору та витрат по оплаті професійної правничої допомоги. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 24 листопада 2014 року у належному [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] , слідчим СУ УМВС України в Рівненській області [PERSON] проведено обшук відповідно до ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року у справі № 569/18069/14-к. Під час обшуку у вітальні слідчим було виявлено грошові кошти в сумі 80000 доларів США. Грошові кошти були упаковані в металеву коробку та вилучені. Вилучені в ході обшуку грошові кошти були доставлені 25 листопала 2014 року до службового кабінету слідчого [PERSON] та поміщені в індивідуальний сейф. 26 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до слідчого СУ УМВС України в Рівненській області [PERSON] із заявою про повернення коштів в сумі 80000 доларів США, які були вилучені в нього під час обшуку. Подаючи заяву з`ясувалося, що в ніч з 25 на 26 листопада 2014 року вилучені під час обшуку грошові кошти в сумі 80000 доларів США були викрадені з кабінету слідчого, що призвело до заподіяння позивачу матеріальної шкоди. Наведені обставини підтверджуються вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 7 грудня 2015 року у справі № 569/575/15-к. Грошові кошти у строки, встановлені кримінальним процесуальним законом, повернуті не були. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року у справі № 569/4199/15-ц стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів державного бюджету шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди 2146400 грн, що еквівалентно 80000 доларів США. В хзоді розгляду вказаної справи встановлено заподіяння [PERSON] матеріальної шкоди, визначено її розмір та підтверджено наявність у відповідачів грошового зобов`язання. За змістом ч.5 ст.171 КПК України (в редакції, яка була чинною станом на дату вилучення грошових коштів) клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. Після вилучення грошових коштів слідчим не було подано до суду клопотання про їх арешт і судом не було постановлено ухвали з даного процесуального питання. Отже, грошові кошти підлягали негайному поверненню. Обов`язок з повернення грошових коштів в сумі 80000 доларів США в Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області виник негайно, а з 26 листопада 2014 року розпочалося прострочення виконання такого грошового зобов`язання. Внаслідок заподіяння позивачу матеріальної шкоди, що полягає у неповерненні грошових коштів в строки, встановлені кримінальним процесуальним законом, у відповідачів виникло грошове зобов`язання, яке не виконано ними до цього часу. Оскільки відповідачами прострочене таке грошове зобов`язання, позивач має право на захист свого майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від відповідачів за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати позивачу, шляхом стягнення трьох процентів річних за весь час прострочення на підставі ч.2 ст.625 ЦК України за період з 26 листопада 2014 року по дату подання позовної заяви 8 червня 2021 року. Згідно розрахунку сума 3 % річних за вказаний період становить 15682,19 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 426434,82 грн з урахуванням курсу гривні відносно долара США 27,1923 грн за 1 долар США. Відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами є Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, дії якого призвели до завдання шкоди позивачу, та Державна казначейська служба України як орган, який відповідно до закону здійснює повернення коштів з бюджету. Ухвалою від 15 червня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивачем усунені. Ухвалою від 16 липня 2021 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі. Ухвалою від 4 жовтня 2021 року суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. 30 серпня 2021 року суд отримав відзив на позовну заяву, в якому представник Державної казначейської служби України позовні вимоги не визнає, позовну заяву вважає необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. Заперечення проти позову мотивує тим, що позивачу не було відмовлено у виконанні судового рішення, виконавчий документ не повернуто без виконання, а вжито всіх передбачених законодавством заходів для його виконання. Державною казначейською службою України в межах компетенції вжито та дотримано всіх заходів, спрямованих на належне виконання виконавчого листа. Безспірне списання коштів державного бюджету на виконання виконавчого листа здійснювалося Державною казначейською службою України за бюджетною програмою КПКВК 3504030 "Відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, відшкодування громадянинові вартості конфіскованого та безхазяйного майна, стягнутого в дохід держави, відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб". Відповідно до норм ст.5 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду після погашення заборгованості за ними. Норми ст.2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", зокрема щодо нарахування компенсації, поширюються виключно на випадки виконання рішень суду про стягнення коштів з державних органів, державних підприємств, установ, організацій. Рішення суду, на підставі якого видано виконавчий лист, ухвалене судом на користь [PERSON] , передбачає стягнення завданої матеріальної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України. Законодавством не передбачено підстав та порядку щодо нарахування компенсації при здійсненні безспірного списання коштів державного бюджету за КПКВК 3504030 на підставі судових рішень про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] про стягнення з Державної казначейської служби України 3 % річних не підлягають до задоволення, оскільки виплата такого відшкодування не передбачена чинним законодавством України. У відповіді на відзив від 4 жовтня 2021 року представник позивача зазначає, що належне чи неналежне виконання рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі № 569/4199/15-ц від 5 березня 2019 року Державною казначейською службою України не стосується обставин заявленого позову. Предметом позову є стягнення компенсації за тривале невиконання грошового зобов`язання. Підставами позову є неповернення грошових коштів, безпідставно вилучених у позивача 24 листопада 2014 року, у строки, встановлені кримінальним процесуальним законом. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року набрало законної сили 20 листопада 2019 року. Кошти на виконання рішення були перераховані позивачу лише 13 липня 2021 року. Враховуючи, що повернення коштів позивачу здійснювалося подан один рік, не можна вважати, що Державною казначейською службою України було вжито належним заході для його виконання в розумний строк. Предметом позову є стягнення на підставі ст.625 ЦК України 3 % річних, нарахованих за період з 26 листопада 2014 року по 8 червня 2021 року за невиконання грошового зобов`язання щодо відшкодування матеріальної шкоди, підтвердженої рішенням суду, а тому посилання відповідача Державної казначейської служби України на положення Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" є помилковим. Рішення суду не є підставою виникнення зобов`язання, воно лише підтвердило наявність обов`язку у відповідача відшкодувати заподіяну шкоду, внесло к правовідносини між сторонами ясність та визначеність. Зобов`язання відшкодувати заподіяну шкоду за своїм змістом є грошовим. Дія ст.625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань. Ціллю ст.625 ЦК України є відновлення потерпілої особи у тому майновому стані, в якому вона мала б знаходитися за відстності правопорушення. Право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Грошове зобов`язання по відшкодуванню матеріальної шкоди виконане Державною казначейською службою України лише 13 липня 2021 року. Відповідач Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області порушив вказане грошове зобов`язання, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України за весь час прострочення, починаючи з 26 листопада 2014 року по 8 червня 2021 року. Поданий до суду відзив на позовну заяву не містить заперечень щодо заявлених [PERSON] позовних вимог та у ньому не спростовані доводи позовної заяви про наявність підстав для стягнення компенсації за тривале невиконання грошового зобов`язання на підставі ст.625 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідача Державної казначейської служби України позов не визнала із зазначених у відзиві на позовну заяву підстав. Додатково пояснила, що Державна казначейська служба України не є боржником за грошовим зобов`язанням, а тому підстави для застосування ст.625 ЦК України відсутні. Позовні вимоги позивач мав заявити до держави, а не до Державної казначейської служби України як органу виконання. Просить в позові відмовити. Представник відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Про місце, дату та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву відповідач не подав. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року у цивільній справі № 569/4199/15-ц задоволено позов [PERSON] до УМВС України в Рівненській області, Державної казначейської служби України, третя особа [PERSON] , про відшкодування шкоди та стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] відшкодування матеріальної шкоди в сумі 2146400 грн, що еквівалентно 80000 доларів США за курсом НБУ станом на 5 березня 2019 року. Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2019 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року залишено в силі. Вказаним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року встановлено, що ухвалою слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 14 листопада 2014 року слідчому [PERSON] в межах кримінального провадження № 12014180000000107 було надано дозвіл на проведення обшуку у житлі та іншому володінні [PERSON] (зятя позивача) за місцем його фактичного проживання в будинку [ADDRESS] . 24 листопада 2014 року за вказаною адресою був проведений обшук, за результатами якого, серед іншого, у вітальні в металевій коробці були виявлені грошові кошти в сумі 80000 доларів США купюрами номіналом по 100 доларів США. Вилучені в ході обшуку речі, в тому числі грошові кошти, слідчим Управління МВС України в Рівненській області [PERSON] близько 8 год. 25 листопада 2014 року були доставлені до службового кабінету в будівлі обласного управління МВС України в Рівненській області та поміщені в індивідуальний сейф. В ніч з 25 на 26 листопада 2014 року тимчасово вилучене під час обшуку помешкання позтивача майно з кабінету слідчого зникло. Згідно висновку службового розслідування за фактом незадовільного виконання окремими посадовими особами УМВС України в Рівненській області функціональних обов`язків щодо дотримання порядку зберігання і схоронності тимчасово вилученого майна під час кримінального провадження, технічного укріплення органів і підрозділів внутрішніх справ та організації охорони на об`єктах обласного управління, за наслідками проведеного службового розслідування встановлено вину [PERSON] у вчиненні дисциплінарного проступку, який виразився у незабезпеченні схоронності тимчасово вилученого майна. Вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 7 грудня 2015 року у справі № 569/575/15-к [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України. Вироком суду встановлена вина слідчого УМВС України в Рівненській області [PERSON] у незбереженні вилучених у позивача грошових коштів. 26 листопада 2014 року [PERSON] звернувся до слідчого СУ УМВС України в Рівненській області [PERSON] із заявою про повернення вилучених в його будинку за адресою [ADDRESS] його особистих коштів в сумі 80000 доларів США. Відповідно до ст.169 КПК України (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, зокрема у випадках, передбачених ч.5 ст.171, ч.6 ст.173 цього кодексу. Згідно з ч.5 ст.171 КПК України клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У встановлений ч.5 ст.171 КПК України строк слідчим УМВС України в Рівненській області [PERSON] не подано до суду клопотання про арешт вилучених у будинку [PERSON] грошових коштів, а відтак, з 26 листопада 2014 року відповідач УМВС України в Рівненській області зобов`язаний був повернути позивачу вилучене майно, а саме грошові кошти в сумі 80000 доларів США. Доказів на спростування вказаних обставин відповідачами не надано. Перерахування коштів на користь [PERSON] відповідно до виконавчого листа по справі № 569/4199/15-ц здійснено казначейством 14 липня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.2 ст.509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього кодексу. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або негрошовим. За змістом ст.524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Отже, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначена позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц зробила висновок, що три проценти річних, передбачені ст.625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються, виходячи із простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштіав унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такий висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. Факт завдання позивачу шкоди через втрату вилучених під час обшуку його особистих грошових коштів та наявність зобов`язання щодо виплати позивачу грошових коштів у сумі 80000 доларів США підтверджує рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 березня 2019 року, залишене без змін постановою Верховного Суду. З огляду на те, що відповідач УМВС України в Рівненській області порушив зобов`язання з негайного повернення позивачу грошових коштів в сумі 80000 доларів США, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України. Суд приймає до уваги здійснений позивачем розрахунок трьох процентів річних за період з 26 листопада 2014 року до 8 червня 2021 року, за яким сума трьох процентів річних від простроченої суми 80000 доларів США становить 15682,19 долари США, що еквівалентно 426434,82 грн за курсом гривні відносно долара США станом на 8 червня 2021 року 27,1923 грн за 1 долар США. Заперечення відповідача Державної казначейської служби України з посиланням на Закон України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" суд до уваги не прйимає, оскільки позивач пред`явив позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за ч.2 ст.625 ЦК України з підстав прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення вилучених грошових коштів, а не з підстав невчасного виконання рішення суду про відшкодування матеріальної шкоди. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. У цій справі таким органом є Управління Міністерства внутрішніх справ України в Рівненській області, а тому доводи представника відповідача щодо неналежного відповідача безпідставні. Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. В постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За правилами ст.141 ЦПК України підлягають стягненню на користь позивача понесені ним документально підтверджені витрати на оплату судового збору в розмірі 4264,34 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved