Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

11.01.2016 року Київський національний лінгвістичний університет (далі КНЛУ) звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до наказу ректора КНЛУ від 04.10.2010 року №102-а [PERSON] був зарахований до аспірантури КНЛУ за державним контрактом, з відривом від виробництва, терміном на три роки, з 11 жовтня 2010 року. 11 жовтня 2010 року між КНЛУ та [PERSON] було укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення (далі Угода). Відповідно до п. п.2.1., 2.5 Угоди університет зобов'язувався здійснити якісну підготовку аспіранта згідно з програмами, затвердженими Міністерством освіти і науки України, вченою радою Університету, індивідуально науково - навчальною програмою підготовки аспіранта та виплачувати аспіранту державну стипендію за умови фінансування за рахунок коштів державного бюджету України. Університет повністю виконав свої зобов'язання згідно з програмами про підготовку аспіранта та виплачував державну стипендію аспіранту [PERSON] відповідно до п.2.5 Угоди. [PERSON] прийняті на себе Угодою зобов'язання не виконував і наказом ректора КНЛУ від 24.12.2012 року №151-а був відрахований з аспірантури університету з 24.12.2012 року за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта. Аспірант [PERSON] отримав державну стипендію за період навчання з 11.10.2010 року по 23.12.2012 року в розмірі 50603,77 грн. Таким чином [PERSON] заборгував КНЛУ 50603,77 грн., які позивач просить стягнути з нього у судовому порядку, оскільки добровільно [PERSON] не виконує прийняті на себе зобов'язання. Позивач також просить стягнути з відповідача [PERSON] витрати по сплаті судового збору. У судовому засіданні представник позивача КНЛУ за довіреністю від 06.01.2016 року Шовкун Ю.М. позовні вимоги підтримав, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві (а.с.102,103). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що він незаконно був відрахований з КНЛУ, тому не повинен відшкодувати університету витрати, пов'язані з його навчанням в аспірантурі. Крім того вважає, що в суму відшкодування не має входити премія в сумі 2000 гривень, видана йому у грудні 2010 року. Вирішуючи спір суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. 06 вересня 2009 року відповідач [PERSON] звернувся до ректора КНЛУ з заявою про допуск його до участі у конкурсі випускників до аспірантури з відривом від виробництва для навчання з жовтня 2010 року за спеціальністю "германські мови" за державним замовленням, згідно з типовою угодою (а.с.11). Вказаною заявою відповідач [PERSON] також підтвердив, що з Положенням про підготовку наукових кадрів, Правилами внутрішнього розпорядку та обов'язками аспіранта ознайомлений і зобов'язується їх виконувати (а.с.11). Наказом ректора КНЛУ від 04.10.2010 року № 102-а [PERSON] був зарахований до аспірантури КНЛУ за державним контрактом, з відривом від виробництва, терміном на три роки з 11 жовтня 2010 року на кафедру німецької філософії за спеціальністю "германські мови" (а.с.12-15). Між сторонами даного цивільно - правового спору: Київським національним лінгвістичним університетом Міністерства освіти і науки України, в особі ректора Р.В. Васька, який діяв на підставі Статуту КНЛУ та [PERSON] 11 жовтня 2010 року укладено угоду про підготовку аспіранта за рахунок державного замовлення за №152 (а.с.15). В передбаченому цивільним законодавством України порядку Угода не розривалася і недійсною не визнавалася. Умови зазначеної Угоди погоджені сторонами і є обов'язковими для виконання. Відповідно до п.п. 2.1., 2.5 Угоди Університет зобов'язувався здійснити якісну підготовку аспіранта згідно з програмами, затвердженими Міністерством освіти і науки України, вченою радою Університету, індивідуально науково - навчальною програмою підготовки аспіранта та виплачувати аспіранту державну стипендію за умови фінансування за рахунок коштів державного бюджету України. У разі, якщо аспірант не виконує індивідуальний план навчання, грубо порушує Правила внутрішнього розпорядку, а також за здійснення протиправних дій університет зобов'язаний розірвати Угоду та відрахувати аспіранта з університету (п. 2.6 Угоди). Відповідач в свою чергу зобов'язувався дотримуватись вимог Положення про підготовку науково - педагогічних та наукових кадрів, Статуту, Правил внутрішнього розпорядку університету… , повністю виконати індивідуальний план роботи над дисертацією, скласти, враховуючи профіль підготовки, додаткові заліки з дисциплін, затверджених вченою радою, оволодіти методологією проведення наукового дослідження, пройти педагогічну практику та у встановлений термін захистити дисертацію (п.п.3.1,3.4,3.6 Угоди). Аспірант [PERSON] зобов'язувався також відпрацювати не менше трьох років в університеті за контрактом на запропонованій адміністрацією посаді, враховуючи отриману кваліфікацію (п.3.7 Угоди). Університет повністю виконав свої зобов'язання згідно з програмами про підготовку аспіранта та виплатив аспіранту [PERSON] відповідно до п.2.5 Угоди за період навчання з 11.11.2010 року по 23.12.2012 року - 50603,77 грн. Вказані обставини не заперечуються відповідачем [PERSON] і підтверджуються наказами ректора КНЛУ №123-а від 27.10.2010 року, №146-а від 09.12.2010 року, №1-а від 20.01.2011 року, №30-а від 14.04.2011 року, № 55-а від 07.06.2011 року, № 100-а від 15.09.2011 року, №103-а від 22.09.2011 року, №127 - а від 24.10.2011 року (а.с.16 - 46) та довідками про нараховану та виплачену стипендію №№ 128,129,130 від 09.08.2013 року (а.с.49-51). 03.12.2012 року завідувач кафедри німецької філософії доповідною запискою, з пропозицією відрахувати [PERSON] з аспірантури за невиконання плану роботи над дисертацією, повідомив ректорові КНЛУ, що аспірант 111 року навчання [PERSON] не виконує плану роботи над дисертаційним дослідженням, з червня 2012 року не з'являється у відділі аспірантури, відсутній в гуртожитку, не відвідав жодного засідання кафедри у 2012 - 2013 н.р.(а.с.47). Вчена рада КНЛУ на засіданні, яке відбулося 24.12.2012 року прийняла рішення про відрахування з аспірантури [PERSON], аспіранта 111 року навчання кафедри німецької філософії, за невиконання індивідуального плану аспіранта з умовою відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням, в установленому законом порядку (а.с.52). Наказом ректора КНЛУ від 24.12.2012 року №151-а [PERSON] був відрахований з аспірантури університету з 24.12.2012 року за невиконання індивідуального плану роботи аспіранта (а.с.48). Відповідно до п.3.8. Угоди в разі відмови після закінчення аспірантури приступити до запропонованої роботи за фахом без поважних причин, а також відрахування з аспірантури на підставі п.2.6 цієї угоди та за власним бажанням, аспірант зобов'язується відшкодувати університету витрати, пов'язані з навчанням в установленому законом порядку. Відповідач [PERSON] добровільно зобов'язання про відшкодування університету витрат, пов'язаних з навчанням, не виконує. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають з договірних зобов'язань і регулюються ЦК України, Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, та умовами укладеної між сторонами цивільно-правової угоди. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Частиною 3 ст. 10, ст.ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. При вирішенні даного цивільно - правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є : 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч.2 ст.11 ЦК України). У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (ч.6 ст.11 ЦК України). Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України). Згідно із ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Відповідно до вимог ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст.628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ч.1 ст.611 ЦК України). Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Оскільки судом встановлено факт невиконання відповідачем [PERSON] умов договору за №152 від 11.10.2010 року, то право позивача на відшкодування витрат, пов'язаних з навчанням відповідача порушено і підлягає судовому захисту шляхом стягнення на користь Київського національного лінгвістичного університету вартості фактичних витрат на підготовку відповідача в розмірі 50603,77 грн. [PERSON] в судовому засіданні посилався на те, що позов не визнає у зв'язку з незаконним відрахуванням його з КНЛУ. Суд залишає поза увагою ці доводи, оскільки [PERSON], у встановлені законом терміни з позовною заявою до суду про відновлення порушеного права при його відрахуванні з КНЛУ не звертався, зустрічних позовних вимог до позивача при вирішенні даного цивільно - правового спору не пред'являв, хоча дане право йому судом роз'яснялося неодноразово. Помилковим також є ствердження відповідача [PERSON], що відшкодуванню не підлягає премія в сумі 2000 гривень, оскільки відповідно до п.3.8. Угоди в разі відрахування з аспірантури на підставі п.2.6 цієї угоди, аспірант зобов'язаний відшкодувати університету всі витрати держави, пов'язані з навчанням в установленому законом порядку. Таким чином проаналізовані доводи [PERSON] правових наслідків для вирішення даного матеріально - правового спору, з урахуванням його характеру та юридично значимих фактів, не мають. Згідно з вимогами ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в сумі 1218,00 грн. (а.с.1), які підлягають стягненню з відповідача на його користь.

Outcome: approved