Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, мотивованим тим, що за рішенням Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 11.06.14 р. було задоволено позов [PERSON] до нього про визнання права власності на ? частину [ADDRESS]. У його власності, відповідно, залишено іншу ? частину вказаної вище квартири. Ухвалою апеляційного суду Волинської обл. від 20.08.14 р. вищезазначене рішення суду залишене без змін. Він як позичальник 14.12.06 р. уклав кредитний договір № 196 (далі - кредитний договір) з третьою особою у розглядуваній справі строком на 94 квартали, тобто, до 2 030 р.. За кредитним договором третьою особою у справі надано йому як позичальникові цільовий кредит на будівництво житла заг. пл. 83, 2 кв. м., розташованого за вищезазначеною адресою. У подальшому за додатковою угодою від 14.12.06 р. до кредитного договору було внесено зміни в частині загальної площі квартири до 89, 7 і суми кредиту до 261 196 грн.. За час шлюбу сторони не набули права власності на спірну квартиру. Шлюб сторін було розірвано 14.06.13 р.. Реєстрація права власності відбулась 10.02.14 р.. Відповідач не брала на себе жодних зобов"язань за кредитним договором і під. час розгляду справи не виявила бажання взяти на себе кредитні зобов"язання. Єдиним позичальником і платником за кредитним договором є він. Вважає своє право порушеним. За вищезазначеним рішенням суду від 11.06.14 р. за час шлюбу ним повернуто 52 433 грн. 90 коп. кредиту, тобто, кожною із сторін - по 26 216 грн. 95 коп.. Після розірвання шлюбу ним сплачено 11 225 грн. на повернення кредиту, остаточного внеску 7 310 грн. згідно з п. 2.1 кредитного договору. До вирішення справи судом за станом на 14.06.13 р. він мав борг за кредит ним договором в сумі 143 463 грн. 10 коп.. Половина боргу складатиме 75 386 грн. 55 коп.. Він перебуває у повторному шлюбі з 22.10.13 р., де має двох утриманців, іншого житла він та його сім"я не має. При укладанні кредитного договору відповідач надала письмову згоду на укладення такого договору, так як кредит брався в інтересах та на потребу сім"ї. Просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на його користь ? частку боргових зобов"язань в сумі 75 386 грн. 55 коп. за вищезазначеним кредитним договором та судові витрати у справі. Відповідачем подано суду письмове заперечення проти позову, мотивоване тим, що спірна квартира була придбана сторонами за кошти, отримані в кредит за вищезазначеним кредитним договором, із врахуванням додаткових наступних угод. Позичальником за кредит ним договором є позивач. Кошти, що було отримано як позика за вищезазначеним кредитним договором, дійсно, були витрачені на придбання квартири, тобто, в інтересах сім"ї, що нею не оспорюється. Після розірвання шлюбу на неї як на колишнє подружжя та солідарного боржника покладено обов"язок по погашенню заборгованості за кредитним договором. Вважає, що сторони як солідарні боржники зобов"язані виконувати зобов"язання по поверненню кредиту. Вона свій обов"язок по поверненню коштів виконує у повному обсязі, сплачуючи щоквартально ? суми необхідних платежів. Тому у позивача відсутнє право на стягнення компенсації у виді ? частини боргових зобов"язань. На даний час зобов"язання не виконано жодною із сторін, так як дата повернення коштів не настала. Прострочених платежів, відступлення від графіка погашення заборгованості немає. Вимогу позивача вважає передчасною, відповідач у повному обсязі кредитних коштів не повернув. Позивач не надав суду доказів сплати ним частини коштів за кредитним договором. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представником третьої особи у справі подано суду письмове заперечення третьої особи проти позову, мотивоване тим, що позивач намагається перебрати на себе повноваження третьої особи по вимозі повернення кредитних коштів, при цьому не виконавши обов"язку по поверненню кредиту. Відповідач на даний час також проводить повернення частини кредиту. 10.03.15 р. позивачем подано до суду заяву про залишення частин його позовних вимог, а саме: про стягнення з відповідача суми 65 804 грн. 05 коп. грошових зобов"язань, без розгляду, просить стягнути відповідача на його користь суму 8 982 грн. 50 коп. як половину сплачених ним коштів за кредитним договором в період з часу розірвання шлюбу між сторонами - 14.06.13 р. до прийняття судового рішення від 11.06.14 р. про поділ спірної квартири між сторонами. За ухвалою суду від 10.03.15 р. було вищезаначену частину його позовних вимог залишено без розгляду. В судовому засіданні позивач та його представник, кожен зокрема, позовні вимоги позивача, з рахуванням його заяви від 10.03.15 р., підтримали, обґрунтувавши їх вищенаведеними доводами. Позивач, зокрема, суду додатково пояснив, що після розлучення 13.06.13 р. ним було сплачено самостійно за кредитним договором суму 18 565 грн.. При закладенні позовних вимог він врахував 600 грн., сплачених відповідачем у рахунок погашення боргу за кредитним договором № 196. Просить стягнути половину суми, сплаченої ним. За 2 кв. 2013 р. сплатив він у червні 2013 р.. 18.01.14 р. він сплатив третій особі остаточний внесок позичальника за уточненими показниками, що є обов"язковими за результатами остаточного заміру квартири на єдиний рахунок третьої особи, яка сама надалі проводить розмежування суми платежу за фондами. Третя особа підтверджує отримання такого платежу. На даний час він є позичальником та стороною кредитного договору, що діє до 2 030 р.. Відповідач не є стороною кредитного договору. Заборгованість за кредитним договором не включена ним у ціну позову. Однак, вважає, що сума 1 050 грн., сплачена відповідачем 18.06.14 р., такому врахуванню не підлягає як сплачена після поділу квартири. Кошти, сплачені відповідачем за кредитним договором після поділу квартири за трьома квитанція в сумі 1 050 грн. кожна він вважає такими, що сплачені відповідачем добровільно за належну їй частину квартири як подружжя, зі згоди якого він уклав кредитний договір. Просять позов задовольнити. В судовому засіданні 17.03.15 р. відповідач та її представник - адвокат, кожен зокрема, позовні вимоги позивача з рахуванням його заяви від 10.03.15 р., не визнали, обґрунтувавши свої заперечення доводами, наведеними у письмовому запереченні проти позову. Відповідач, зокрема, суду пояснила, що 18.03.14 р. вона сплатила в рахунок погашення кредиту 600 грн., а 18.06.14 р. - 1 050 грн., вирахувавши цю суму як ? частку від суми періодичного платежу, від свого імені та з власної ініціативи з врахуванням свого майнового стану. Вважає, що третьою особою належно зараховуються її платежі на погашення зобов"язань за кредитним договором, про що її повідомлено третьою особою усно і визначено розмір залишку коштів для сплати нею за її майно - за станом на 01.01.15 р. в сумі 62 654 грн. 05 коп.. Вона, дійсно, не є стороною кредитного договору та будь - яких угод з третьою особою, що стосувались би спірного питання, не укладала. Право власності на ? частину квартири вона має, а позивач, однак, на даний час має документ, що посвідчує право його власності на цілу квартиру за свідоцтвом, що не скасоване. Просять у задоволенні позову відмовити. В судове засідання 19.03.15 р. відповідач не з"явилась, хоча належно оповіщена. Про причин и неявки суду не повідомила. В судове засідання представник третьої особи не з"явився хоча третя особа належно оповіщена. Про причини неявки суду не повідомив. На думку суду, розгляд справи можливий у відсутності осіб, які не з"явились. Та обставина, що сторони перебували у шлюбі, що був розірваний, з 19.04.96 р. по 14.06.13 р., стверджується копіями: свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданого 19.04.96 р. відділом рацс Луцького міськвиконкому; виписки з рішення Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 14.06.13 р. справі № 0306/7 135/12 провадження № 2/159/61/2013 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, що набрало законної сили 09.07.13 р., та відповідачем та її представником - адвокатом - не оспорюється. Як вбачається з копії довідки, виданої 12.03.14 р. третьою особою, позивач за кредитним договором отримав кредит в сумі 242 267 грн., сума погашення кредиту складає 65 299 грн.. За період з 14.12.06 р. по 14.06.13 р. повернуто 52 433 грн. 90 коп. кредитних коштів та сплачено 6 грн. 10 коп. пені. За станом на 14.06.13 р. залишок зобов"язань за кредитним догоором складає 143 463 грн. 10 коп., заборгованості немає. Сума власного внеску складає 16 508 грн.. Та обствина, що позивач сплатив в рахунок погашення кредитного зобов"язання 10 165 грн. 17.01.14 р.; 2 100 грн. 12.03.14 р., 2 100 грн. 17.12.13 р., 2 100 грн. 19.09.13 р., 2 100 грн. 25.06.13 р., стверджується копіями наданих позивачем квитанцій та відповідачем і її представни ком не оспорюється. Відповідно до копії довідки, виданої третьою особою, позивач за кредитним договором отримав кредит в сумі 258 341 грн., сума погашення кредиту складає 65 299 грн.. Враховано рішення суду від 11.06.14 р. про визнання за сторонами права власності на половини квартири. Залишок зобов"язань за станом на 04.03.15 р. складає 65 804 грн. 05 коп., заборгованость - 2 552 грн. 56 коп.. Як стверджується копією розрахунку розміру кредиту та копією перерахунку щоквартального платежу за кредитним договором, позичальником є позивач та розрахунки погоджені третьою особою у справі як стороною кредитного договору. Та обставина, що відповідач 18.03.14 р. сплатила суму 1 050 грн. на погашення кредиту № 196 за 2 кв. 2014 р., та така проплата була врахована третьою особою не дивлячись на те, що відповідач не є стороною кредитного договору, стверджується копією квитанції № ПН 1 742, наданої відповідачем; випискою про проплати за 2014 р. (додатком № 1 до письмового заперечення третьої особи проти позову), та позивачем і його представником не оспорюється. За загальним правилом, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тому у разі придбання подружжям або одним з подружжя квартири у шлюбі за кошти, що є їх спільною сумісною власністю, така квартира вважається їх спільною сумісною власністю з моменту державної реєстрації вчиненого правочину (договору купівлі - продажу). У разі, якщо квартиру було придбано в інтересах сім'ї за кредитні кошти, така квартира також є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі за умови, коли позичальником коштів та покупцем квартири формально є лише один з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як сліду з положень ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як слідує з копії рішення Ковельського міськрайсуду Волинської обл. від 11.06.14 р. у справі № 159/2 486/14 - ц провадження № 2/159/652/14 за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Волинське регіональне управління Державної спеціалізованої фінансової установи "Державний фонд сприяння молодіжному будівництву", про визнання права власності на ? частину майна, яке набуте у шлюбі, що набрало законної сили, за кожною з сторін визнано право власності ? частину спірної квартири - за кожним у рівних частках як такої, що є спільним сумісним майном сторін як подружжя. Однак, вищезазначеним судовим рішенням питання про поділ або врахування невиконаних зобов'язань сторони (подружжя) перед третіми особами (банками тощо) щодо повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира, не вирішувалось така вимога в суді ніким із сторін не заявлялась. Тобто, за кожним із сторін відповідно рішення суду визнано право на половину спірної квартири, придбана за кредитні кошти квартира поділена таким чином між подружжям, а обов'язок з повернення кредиту залишився а позивачем, який є стороною кредитного договору, укладеного за час шлюбу та, безспірно, в інтересах сім'ї. Суд вважає, що така ситуація є несправедливою та порушує принцип рівності часток дружини та чоловіка у спільному майні. А тому понесені позивачем грошові витрати на погашення кредитного договору в період після розірвання шлюбу сторін, коли їх бюджет не є спільним, та до поділу майна - квартири - в судовому порядку шляхом визнання за кожним з позивачів права власності на половину квартири, дійсно, підлягають відшкодуванню відповідачем у половинному розмірі. Суд вважає, що доводи відповідача про існування погоджених та належно оформлених солідарних рівних зобов"язань сторін та третьої особи за вищезазначеним кредитним договором, є надуманими та такими, що не доведені нею в судовому засіданні. Зокрема, в суді встановено, що сторони не досягли згоди по погашенню кредитних зобов"язань позивача перед третьою особою і на час розгляду справи в суді. Так, відповідачем не надано суду доказів внесення відповідних змін до кредитного договору, зокрема, до його суб'єктного складу, коли б вона стала співпозичальником за кредитним договором та була визначена частка кожного зі сторні у справі у зобов'язанні щодо третої особи у спірний період, зазначений позивачем у його заяві від 10.03.15 р.. Однак, суд враховує, що закладаючи позовні вимоги позивач врахував сплату відповідачем суми 600 грн. у погашення зобов"язання за кредитним договором, а суму 1 050 грн., також сплачену відповідачем на ці цілі, не врахував безпідставно. Так, вищезазначена проплата мала місце після розірвання шлюбу і до набрання чинності рішенням суду про визнання за сторонами прав власності на частини спірної квартири. Так, сторони не заперечують, що це рішення набрало законної сили не день його винесення, а після розгляду справи апеляційною інстанцією - 20.08.14 р.. Тому суд вважає, що на цю суму слід зменшити відшкодування позивачеві понесених витрат. Обговорюючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial