Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

В серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» (позивач) звернулось до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (відповідач) про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м. за вартістю згідно висновку про вартість майна, складеному станом на 11.08.2015 року в розмірі 708056,00 грн., без ПДВ в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №Т-953-04-КЗН від 07.03.2007 року в загальному розмірі 2 206 609,24 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2007р. між ТОВ «Комерційний банк «Даніель», правонаступником якого є ПАТ «Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений кредитний договір № Т-953-04-КНЗ, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної відновлювальної лінії у сумі 64265,00 Євро, а позичальник зобов'язався повернути кредит у термін до 6.03.2019 року, щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 10% річних, а також неустойку у розмірах і випадках, передбачених договором. Як зазначає позивач, Банк свої зобов'язання за Договором кредитної лінії повністю виконав, надавши Відповідачу кредит в розмірі та строки, передбачені договором. При цьому, з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за Кредитним договором іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки від 16.03.2007р. передала у іпотеку належне їй на праві власності нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] загальною площею 29,30 кв.м. Однак, позивач вважає, що позичальник [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку із чим станом на 12.08.2015р. заборгованість відповідача становить: по тілу кредиту - 62765,00 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 1462687,74 грн., відсотки - 10424,58 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 242936,43 грн., пеня - 500985,07 грн., а всього 2206609,24 грн. Позивач, при виборі зазначеного в позові способу захисту свого права, яке він вважає порушеним, а саме щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність, посилається на норми ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» і в позовних вимогах просив: 1) в рахунок заборгованості в сумі 2206609,24 грн. за кредитним договором № Т-953-04-КНЗ від 7.03.2007 року з яких: сума кредиту? що має бути сплачена - 62765,00 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 1462687,74 грн., сума несплачених відсотків за користування кредитом - 10424,58 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 242936,43 грн., сума неустойки, що складається із пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за користування кредитом - 500985,07 грн., відповідно до Іпотечного договору від 16 березня 2007 року за реєстровим номером 1531 звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м. шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» права власності на це приміщення за вартістю згідно висновку про вартість майна, складеному станом на 11.08.2015 року в розмірі 708056,00 грн., без ПДВ; 2) визнати за Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м. за вартістю згідно висновку про вартість майна, складеному станом на 11.08.2015 року в розмірі 708056,00 грн., без ПДВ. В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглядати справу за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена у встановленому законом порядку належними чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у свою відсутність не надала. Третя особа [PERSON] також в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив. Відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 07.03.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Даніель» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] (далі - Позичальник) був укладений Кредитний договір № Т-953-04-КНЗ, згідно з умовами якого Банк надав Позичальнику кредитні кошти у вигляді кредитної відновлювальної лінії у сумі 64265,00 Євро, а позичальник зобов'язався повернути кредит у термін до 6.03.2012 року, щомісячно сплачувати відсотки за користування кредитом у розмірі 14% річних, а також неустойку у розмірах та у випадках, передбачених цим договором. Крім того, між вказаними сторонами були укладені додаткові угоди №1 від 23.09.2009 року, додаткову угоду №2 від 26.04.2010 року та додаткову угоду №3 від 19.01.2012 року, додаткову угоду №4 від 23.10.2013 року - якими внесені зміни до порядку розрахунків та змінено відсоткову ставку - змінено строк повернення кредиту до 06.03.2019 року та зменшено відсоткову ставку до 10% річних. Для забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором, 16.03.2007 року між ТОВ «Комерційний банк «Даніель» (правонаступником якого є позивач) (далі - Іпотекодержатель) та відповідачем [PERSON] (далі - Іпотекодавець) було укладено Іпотечний договір, посвідчений 16 березня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 1531. За умовами п.2.1. вказаного Іпотечного договору, з метою забезпечення виконання зобов'язань боржника по кредитному договору № Т-953-04-КНЗ від 7.03.2007 року [PERSON] передала в іпотеку належне їй нерухоме майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м., яка належить Іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.02.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Богдановою В.М. та зареєстрований в реєстрі за №518 Згідно п.2.2. Іпотечного договору за взаємною згодою Сторін станом на дату укладання цього договору заставна вартість предмету іпотеки складає 609485,00 грн. Крім того, судом встановлено, що 19.01.2012 року між вищевказаними сторонами був укладений договір про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору відповідно до якого з 6.03.2012 по кредитному договору була змінена процентна ставка за користування кредитом до 13%, а також заставна вартість предмету іпотеки змінена на 858240,00 грн. (а.с.28). Як встановлено у судовому засіданні, Банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором та надав [PERSON] кредитні кошти у визначеному кредитним договором та додатковими угодами до нього розмірі у відповідності до встановленого ліміту, проте Позичальник своїх зобов'язань за Кредитним договором належним чином не виконує, в результаті чого заборгованість [PERSON] за Кредитним договором № Т-953-04-КНЗ від 7.03.2007 року станом на 12.08.2015р. складає: сума кредиту? що має бути сплачена - 62765,00 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 1462687,74 грн., сума несплачених відсотків за користування кредитом - 10424,58 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 242936,43 грн., сума неустойки, що складається із пені за прострочення сплати кредиту та відсотків за користування кредитом - 500985,07 грн., що підтверджується розрахунком позивача. Тобто судом достовірно встановлено невиконання позичальником [PERSON] умов договору щодо несвоєчасного повернення грошових коштів за користування кредитом. Будь яких доказів зворотному суду надано не було. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13.08.2015 року стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Даніель» за кредитним договором № Т-953-04-КЗН від 07.03.2007р. заборгованість, яка складається з: 62 765,00 євро - заборгованість по сумі кредиту, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.09.2014 року становить у розмірі 1 031 523,32 грн.; 4 990,63 євро - заборгованість за нарахованими та не сплаченими в строк відсотками, що за офіційним курсом НБУ станом на 29.09.2014 року становить у розмірі 82 019,44 грн.; 85 762,52 грн. - заборгованість в сумі з неустойки, усього у сумі 1 199 305 (один мільйон сто дев'яносто дев'ять тисяч триста п'ять) грн. 28 коп. Рішення набрало законної сили та було пред'явлено до виконання, проте з інформації по виконавчому провадженню вбачається, що на виконання рішення суду кошти станом на 26.08.2016 року не надходили, рішення не виконано. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, частиною 1 статті 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно частини 1 статті 590 Цивільного кодексу України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно зі статтею 589 Цивільного кодексу України у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Згідно п. 3.1.5.та 4.3. Іпотечного договору у випадку, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання за кредитним договором (сплата процентів та/або повернення кредиту), зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі або в частині виконано не буде, іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме: за рахунок коштів, виручених від реалізації предмета іпотеки, одержати задоволення своїх вимог на свій розсуд переважно перед іншими кредиторами або залишити у своїй власності предмет іпотеки шляхом погашення заборгованості за кредитним договором за рахунок власних коштів у відповідності з цим договором. Згідно п. 3.1.6 Іпотечного договору передбачено, зокрема, право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку одноразової чи неодноразових прострочок сплати процентів за користування кредитними коштами, неповернення кредиту іпотекодержателю - незалежно від настання строку виконання зобов'язання по кредитному договору. Згідно ст. 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Окрім того, слід зазначити, що згідно листа Верховного Суду України від 01.02.2015р. «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» встановлено, що додержання виписаної в ст. 35 Закону України «Про іпотеку» процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону № 898-ІV), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Невиконання іпотекодержателем указаної вимоги закону у разі пред'явлення ним до суду позову не є підставою для відмови в позові, оскільки позивачем реалізується не позасудовий, а судовий порядок звернення на заставлене нерухоме майно. Підтвердженням цієї тези є ч. 2 ст. 35 Закону № 898-ІV, якою передбачено, що положення ч. 1 цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися в будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду в установленому законом порядку. Судом встановлено, що 25.03.2014 року Банк направив на адресу відповідача вимогу вих. № 1-04-1876 від 24.03.2014 в якій Банк просив в 30-денний строк сплатити суму заборгованості за Кредитним договором, в іншому випадку Банк розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно. Відповідач лист-вимогу залишив без уваги та без задоволення. Відповідачем не було надано суду доказів на спростування зазначеного. Також, судом встановлено, що згідно висновку про вартість майна, складеного оцінювачем ТОВ «ОФ «ДЕ ВІЗУ» 11.08.2015 року, двокімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м. станом на 11.08.2015 року оцінена в розмірі 708 056,00 грн. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, загальна сума заборгованості [PERSON] перед Банком станом на 12.08.2015 становить 2 206 609,24 грн., що перевищує заставну вартість предмету іпотеки, визначену сторонами в п.2.2. Договору про внесення змін та доповнень до Іпотечного договору від 19.01.2012 року (858240,00 грн.) та вартість предмета іпотеки станом на 11.08.2015р., визначену згідно висновку ТОВ «ОФ «ДЕ ВІЗУ» 11.08.2015 року про вартість майна (708056,00 грн.). Жодних доказів зворотного Відповідач до суду не надав. Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. В силу частини 6 статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Згідно з статтею 11 вищевказаного Закону, майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до статті 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статті 33 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановленихстаттею 12 цього Закону. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» а саме в ч.1 визначено, що Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. За п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012р. з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. З огляду на вищенаведене, суд прийшов до висновку, що оскільки вищевказаним іпотечним договором із відповідними змінами і доповненнями до нього передбачено право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки, позивач має право на підставі рішення суду отримати у власність предмет іпотеки - двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 44,70 кв.м., житловою площею 29,30 кв.м. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). За п. 41 вказаної Постанови Пленуму при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Пунктом 42 Постанови Пленуму № 5 від 30.03.2012р. резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В даному випадку суд, вирішуючи спір, виходить із суми заборгованості за Кредитним договором № Т-953-04-КНЗ від 7.03.2007 року, яка станом на 12.08.2015р. складає: сума кредиту?що має бути сплачена - 62765,00 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 1462687,74 грн., сума несплачених відсотків за користування кредитом - 10424,58 Євро, що по курсу НБУ станом на 11.08.2015 становить 242936,43 грн., сума неустойки, що складається із пені за прострочення сплатАнопи кредиту та відсотків за користування кредитом - 500985,07 грн., - яка підтверджена позивачем належними та допустимими доказами. Отже, на підставі встановлених судом обставин та зазначених норм Закону, суд вважає, що позовні вимоги в частині звернення стягнення підлягають задоволенню. Водночас суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на квартиру, оскільки після набрання рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки законної сили, право власності позивача буде зареєстровано на підставі зазначеного рішення. Проте, відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. З огляду на статтю 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки Законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. Зазначена правова позиція висвітлена Верховним Судом України у постанові від 27.05.2015 року справа №6-58цс15. А тому враховуючи, що квартира на яку Банк просить звернути стягнення виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника) за споживчим кредитом в іноземній валюті; суду не надано доказів, що квартира не використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; суду не надано доказів, що у майнового поручителя у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. м., тому суд вважає, що на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на квартиру не може бути звернуто стягнення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial