Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON], треті особи: виконком Тернівської районної у місті ради, Софіївська районна державна адміністрація, про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування поданого позову заначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] з 1998 року. На теперішній час відповідно до рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.04.2014 року шлюб між ними розірвано. Від шлюбу мають спільну неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO]. На теперішній час донька [PERSON], проживає разом з позивачем та має усі необхідні умови для забезпечення нормального проживання, виховання та навчання. У зв'язку з чим, позивач просить суд визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON]. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву ро розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі, посилаючись на вимоги викладені в позовній заяві (а.с.51). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд за його відсутності, заявлені вимоги визнає в повному обсязі (а.с.42). Представник третьої особи виконавчого комітету Тернівської районної у місті Кривому Розі ради - Таращанський Ю.О. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи та прийняття рішення залишає на розсуд суду (а.с.52). Представник третьої особи Софіївської районної державної адміністрації Дніпропетровської області - начальник служби у справах дітей Попришко Л.А. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи та не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.44). Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.02.2019 прийнято до розгляду вказану цивільну справу, розгляд призначено за правилами загального позовного провадження, почато підготовче провадження. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, на підставі наявних у суду матеріалів, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки відповідач позов визнав, відповідно до ст. 206 ч.4 ЦПК України, суд приймає визнання позову відповідачем, яке здійсненими судом заходами по перевірці, на думку суду, не суперечить вимогам закону, позов є законним та для його задоволення маються всі законні підстави. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 07.02.1998 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.9). Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.04.2014 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 10). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER], сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.11), яка проживає разом з матір'ю [PERSON], що визнається сторонами. Згідно копії акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON], встановлено, що неповнолітня [PERSON] проживає разом з матір'ю та з сестрою матері, а також з племінниками матері, дітьми її сестри. Батько [PERSON] не проживає з ними. Умови проживання задовільні. У дитини є окрема кімната, об лаштована необхідними меблями. Створені належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с. 18). Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько й мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Згідно вимог ст.ст. 7, 155 СК України, дитині має бути забезпечена можливість здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною 3 ст. 29 ЦК України, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Такий висновок узгоджується з правовою позицією викладеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), де вказано, що при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідач [PERSON] не заперечує проти визначення місця проживання доньки [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON]. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір'ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приймає визнання позову відповідачем та вважає можливим задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з ч.1 ст. 142 ЦПК України та ч.3 ст.7 ЗУ «Про судовий збір», у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову. Таким чином, оскільки відповідач визнав позовні вимоги до розгляду справи по суті, позивачу [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при подачі позову в розмірі 704,80грн., що складає 352,40грн. Крім того, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені судом у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 352,40 гривень (а.с.1), які не підлягають поверненню, у зв'язку з визнанням відповідачем позову, а також витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до ст137 ЦПК України. Згідно з ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076 - VI " Про адвокатуру та адвокатську діяльність ") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191 - VI " Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах ". Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи, що міститься в п.48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, подання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Позивачем до позовної заяви приєднано договір про надання юридичної (правничої) допомоги від 20.09.2018р., укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON], в якому передбачено суму гонорару адвоката в розмірі 3724 грн., проте не надано документального підтвердження про сплату позивачем вказаної суми, а також її обґрунтування, які саме послуги були надані адвокатом, та грошова оцінка кожної з них (які дії проведено адвокатом по дані справі), що узгоджується з вимогами Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191 - VI " Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". З огляду на викладене, слід відмовити у стягнення судових витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved