Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Акціонерно-комерційний банк "Золоті ворота" в подальшому ПАТ «Банк Золоті ворота» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення солідарно заборгованості з [PERSON] та [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №02/500Ф від 24.09.2008 року в розмірі 243 333 гривень 33 коп. У випадку несплати боргу боржниками - звернути стягнення на заставне майно - двохкімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] Позивач неодноразово змінював позовні вимоги та просив дану суму заборгованості стягнути з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно. З врахуванням уточнених позовних вимог (а.с.34 т.1) АКБ "Золоті ворота" просив стягнути з [PERSON], [PERSON], [PERSON] у солідарному порядку заборгованості за кредитним договором в сумі 243333,33 грн. та понесених судових витрат. Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду від 13.04.2010 року позов задоволено повністю, ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.10.2010 року та ухвалою від 23.12.2010 року рішення суду першої інстанції залишене без змін. В касаційному порядку відмовлено у відкритті провадження. 26.11.2012 року [PERSON] звернулася із заявою про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та поновлення строку на подання заяви, в якій зазначила що кредитний договір №02/500Ф від 24.09.2008 року є фіктивним за вироком Івано-Франківського міського суду від 14.02.2012 року у кримінальній справі №0907/1-136/2011, залишеного без змін 17.07.2012 року ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області, оскільки вирок встановив обставини, що не були відомі і не могли бути відомі [PERSON], правочин укладений в порушення публічного порядку, не спрямований на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, натомість спрямований на незаконне заволодіння майном, волевиявлення учасника правочину не є вільним і не відповідало його внутрішній волі та не спрямований на реальне настання правових наслідків. Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 29.11.2012 року заяву [PERSON] було залишено без розгляду, яка скасована ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 18.02.2013 року. Ухвалою Івано-Франквіського міського суду від 04.12.2014 року заяву [PERSON] про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та поновлення строку на подання заяви задоволено, рішення Івано-Франківського міського суду від 13.04.2010 року скасовано. В судовому засіданні представник ПАТ "Банк "Золоті ворота" позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, при цьому вказавши, що як фінансовий поручитель, так і майновий поручитель повинні нести солідарну відповідальність спільно з боржником-позичальником. Відповідачі 1,2 [PERSON] та [PERSON] не з'явилися, хоча про час і місце судового розгляду повідомлялися у встановленому порядку (відповідач 2 перебуває в СІЗО), а тому, виходячи з того, що відповідачі про причини неявки суд не повідомили, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважав за можливе завершити розгляд даної справи без їх участі. Відповідач 3 [PERSON] просила постановити нове рішення, яким в задоволенні позову щодо [PERSON] про стягнення коштів в сумі 243 333.33 грн., відмовити за безпідставністю, оскільки вона є майновим поручителем, а не фінансовим. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, які надані на обґрунтування вимог та заперечень, з'ясувавши таким чином фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно Договору №02/500Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної лінії (невідновлювальної) від 24.09.2008 року Акціонерно-комерційний банк "Золоті ворота" (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариства "Банк Золоті ворота"), в особі директора філії [PERSON], зобов'язався надати [PERSON], як позичальникові, кредит у рамках мультивалютної відновлювальної кредитної лінії з максимальною сумою 200 000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути кредит у терміни, встановлені графіком платежів у розрізі сум погашення основного боргу за кредитом, сплати процентів за користування кредитом, вартості супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань позичальника за кожним платіжним періодом з розписом сукупної вартості кредиту, але не пізніше 23.09.2015 року та сплачувати проценти за користування ним за ставкою 15.99 % річних (а.с. 7-9 т.1). Кошти банком були надані позичальнику (а.с.10 т.1). Відповідно до ч.1 ст.548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 546 ЦК України визначено види забезпечення виконання зобов'язань, якими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. При цьому порука і застава є різними забезпеченнями. В забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором, 12.02.2009року між АКБ "Золоті ворота" та [PERSON] укладено договір поруки (а.с.17 т.1). Відповідно до цього договору поручитель на добровільних засадах взяв на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за зобов'язанням боржника, які виникають з умов кредитного договору №02/500Ф від 24.09.2008 року у повному обсязі цих зобов'язань, як солідарно з боржником, так і окремо від будь-кого з них (п.1.3, 3.1). Також встановлено, що згідно Договору іпотеки від 25.09.2008 року за №5408, [PERSON] у забезпечення виконання всіх вимог АКБ "Золоті ворота" до [PERSON] за Договором №02/500Ф про надання споживчого кредиту у формі мультивалютної лінії (невідновлювальної) від 24.09.2008 року та всіма додатковими угодами до нього передала банку, як іпотекодержателю, нерухоме майно разом з усіма його приналежностями, а саме: двохкімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.11-12,14 т.1). Даним договором іпотеки не встановлена солідарна відповідальність іпотекодавця за зобов'язання боржника [PERSON], з врахуванням і такого. За ст.553, 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Пред'явлення позову до солідарних боржників є правом, а не обов'язком банку (частина перша статті 543 ЦК). Отже, позивач вибрав спосіб захисту права стягнення достроково заборгованості до солідарних боржників: позичальника [PERSON] та фінансового поручителя [PERSON], що відповідає вищезазначеним нормам права. Окрім того, вироком Івано-Франківського міського суду від 18.09.2014 р., який набрав законної сили 09.10.2014 року, за результатом розгляду кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] та [PERSON] було встановлено вчинення злочинів в т.ч. [PERSON] (будучи директором філії АКБ «Золоті ворота») щодо укладення угод пов'язаних з коштами АКБ «Золоті ворота» (а.с.118 т.3). При вирішенні спору за участю майнового поручителя суд виходить з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена. Тому позовні вимоги (уточнені) про стягнення коштів солідарно в т.ч. і з майнового поручителя [PERSON], яка відповідає за виконання боржником (позичальником [PERSON]) основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки та за рахунок саме такого майна, не відповідають нормам законодавства. В договорі іпотеки від 25.09.2008р. також передбачалось право банку як іпотекодержателя звернути стягнення на майно, а не стягнення коштів кредитором (п.2.1.2, 2.3.6, 3.12.1). При цьому, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). За змістом ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При вирішенні даного спору про дострокове повернення кредиту суд враховувує положення статей 1050, 1054 ЦК і виходить з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Проте, свої зобов'язання за кредитним договором відповідач 1 належним чином не виконував, та станом на 28.08.2009 року заборгованість позичальника становить 243333,33 гривень,з яких: основний борг за кредитом - 173809,55 грн.; прострочена заборгованість по кредиту - 26190,45 грн.; заборгованість по нарахованих відсотках - 636,80 грн.; заборгованість по прострочених відсотках - 29416,29 грн.; заборгованість по простроченій щомісячній комісії - 7260,00 грн.; заборгованість по пені - 6020,24 грн. (а.с.34,…) Листом-вимогою №01/853 від 15.05.2009р. (а.с.20 т.1) [PERSON] зобов'язано у добровільному порядку погасити заборгованість за кредитним договором №02/500Ф від 24.09.2008 року, проте він на вимогу банку не відреагував, дій спрямованих на погашення простроченого боргу не вчинив, порушення умов кредитного договору не усунув, не зважаючи на особисте отримання такої вимоги. В даній вимозі зазначено повернення всієї суми кредиту з посиланням на п.3.3.1 про дострокове повернення кредиту. Вимога поручителю [PERSON] не направлялась, докази щодо такого направлення в матеріалах справи відсутні. Однак, як слідує з ч.4 ст.. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Вимога кредитора до поручителя полягає в реальному виконанні зобов'язання за боржника, оскільки така вимога може бути заявлена лише в разі невиконання боржником своїх зобов'язань та настання строку виконання основного зобов'язання. Оскільки, судом встановлено, що повернення кредиту передбачалось до 23.09.2015 року як договором про надання споживчого кредиту, так і договором поруки (п.1.1), а вимога про дострокове стягнення до позичальника пред'явлена 15.05.2009 року, то відповідно кредитор змінив строк виконання зобов'язання, та пред'явив позов в межах строку пред'явлення вимоги до поручителя - 10.09.2009 року. Тому, вимога до поручителя [PERSON] є також обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, ст.526, 530, 543, 546, 553, 554, 610-612, 1050, 1054 ЦК України, статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» ,

Outcome: partial