Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-28 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] та просить визнати його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Позов мотивовагно тим, що відповідно до договору купівлі- продажу вона являється власником частки житлового будинку [ADDRESS] . В квартирі з 22.06.2018 року зареєстрований відповідач, який є колишнім чоловіком позивача. Відповідач за місцем реєстрації не проживає з грудня 2018 року, комунальні послуги не сплачує, однак добровільно знятись з реєстрації не бажає. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, який просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. А також зазначила, що вона являється власником частки житлового будинку [ADDRESS] . В неї на утриманні є малолітня дитина, відповідач батьком їй не являється. Відповідач є її колишнім чоловіком, який зареєстрований у вказаній квартирі. Відповідач не проживає в спірному житловому приміщені з грудня 2018 року та не сплачує комунальні послуги, а вона не може оформити субсидію, всі свої речі, в тому числі частину спільно придбаного майна (газонокосилку) він забрав до нового місця проживання, які поступово переніс, та сам після розмови з нею віддав їй ключі від будинку. Після розлучення вона пропонувала йому знятись з реєстрації, однак він відмовився. Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити з підстав вказаних в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Пояснив, що в спірному житловому приміщені, а саме в квартирі [ADDRESS] дійсно не проживає. Іншого житлового приміщення не має, а тому він не бажає зніматися з реєстрації. Витрати по утриманню житлового приміщення він не несе. Ключі в нього насильно відібрала позивач. За місцем реєстрації в нього залишилось спільне майно: гараж, забор, газонокосилка. На запитання суду щодо вселення в житло чи звернення до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій позивача, надано відповідь про відсутність таких фактів. Позивач заперечила наявність в неї газонокосилки, та пояснила, що відповідач сам забрав газонокосилку, а інше майно є нерухомим. Представник третьої особи Відділ реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростенської міської ради, в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якому просив розгляд справи проводити у відсутність представника та щодо вирішення позову поклався на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини щодо користування приміщенням будинку, власником якого являється позивач. Позивач являється власником 13/20 частки житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 06.08.2012 року, що зареєстровано в державному реєстрі за № 3736. В житловому приміщені належному позивачу зареєстровані: відповідач - [PERSON] (колишній чоловік), [PERSON] (донька позивача). Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 01.07.19 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до Акту свідків від 01.08.2019 року відповідач по [ADDRESS] не проживає з грудня 2018 року. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач не проживає в будинку позивача півтора роки. Відповідач рік надавав послуги таксі, а рік не працював. Вона підписувала Акт про те, що відповідач не проживає в житлі позивача. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач не проживає в будинку позивача півтора роки, тобто з квітня 2019 року. Чи є у позивача речі відповідача вона не знає. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що відповідач не проживає в житловому приміщенні позивача півтора роки, десь з весни 2019 року. Всі свідки одностайно заявляли про те, що відповідач не проживає в житловому приміщенні позивача півтора роки, тобто десь з весни 2019 року, а той більше так як їм вже важко згадати, хоч і підтвердили правильність запису в акті від 01.08.2019 року, який вони підписували, про те, що відповідач не проживає з грудня 2018 року. Відповідно до вимог статті 48 Закону України "Про власність", ст.ст.321, 386 Цивільного кодексу України: "власник володіє, користується, розпоряджається своїм власним майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні". Згідно зі ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; оголошення особи померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідач покинув житлове приміщення позивача ще в період шлюбу, тобто до 01.07.19 року і не проживає в ньому до даного часу. Пояснення представник відповідача, що відповідача примусили віддати ключі силою не підтверджено в судовому засіданні, так як після того як відповідач забрав свої речі після розмови з позивачем він сам віддав ключі, позовів до суду про порушення своїх прав не подавав, до правоохоронних органів не звертався. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст. 71 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім"ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідач в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Водночас відповідно до ст.7 Закону України №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" №1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст.7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа №21-1438а15). А тому, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню, а [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням позивача. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини: належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved