Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

[PERSON] звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, в обґрунтування якого вказав, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-УІІІ його звільнено з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі цієї Постанови Верховної Ради України наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 №17/05-03/ у цей день відраховано із штату Апеляційного суду Хмельницької області. З 01.01.2020 на підставі приписів ст. 135 та ст.24 Розділу XII Закону 1402-VIII складові суддівської винагороди працюючих суддів вкотре змінилися, що, відповідно до імперативних приписів ч.4 ст.142 цього Закону, є безумовною підставою для здійснення перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. При цьому Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування» № 193-ІХ від 16.10.2019 з розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VІІІ з 01.01.2020 виключено пункти 22 і 23, які передбачали різний (дискримінаційний) підхід до визначення розміру суддівської винагороди працюючим суддям, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тим, які такого оцінювання не проходили. Однак, Головне управління ПФ України в Хмельницькій області з 01.01.2020 не здійснило перерахунку раніше призначеного позивачу щомісячного довічного утримання на підставі та відповідно до вимог закону. 13.01.2020 за №06-37/2020/01-11/15 ліквідаційна комісія Апеляційного суду Хмельницької області видала довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій зазначила, що станом на 01 січня 2020 року суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 55492,80 грн., тобто виходячи з окладу в розмірі 34683,00 грн., що становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, і відповідної доплати за вислугу років. Хоча в дійсності ні один суддя України ні одного суду ні однієї інстанції з 01 січня 2020 року такого окладу не має. Крім того, 13.01.2020 за №06-38/2020/01-11/16 ліквідаційна комісія Апеляційного суду Хмельницької області також видала довідку про те, що з 01.01.2020 допомога на оздоровлення, яка виплачується судді при наданні відпустки в розмірі посадового окладу, становить 34683,00 грн., а її місячна частка (1/12) складає 2890,25 грн. Хоча це також не відповідає дійсності. На підставі вказаної довідки ліквідаційної комісії від 13.01.2020 за №06- 37/2020/01-1 1/15 головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснило перерахунок основного щомісячного довічного грошового утримання і з 01.01.2020 виплачувало його в розмірі 49943,52 грн. (55492,80 х 90% = 49943,52). При цьому, здійснюючи перерахунок з 01.01.2020 раніше призначеного позивачу щомісячного довічного грошового утримання, в порушення імперативних приписів ст. 129-1 Конституції України, частин 2, 7 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402-УІІІ, статей 14, 370 КАС України, головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області не урахувало матеріальної допомоги на оздоровлення, яку його зобов`язано ураховувати постановою Хмельницького міськрайонного суду від 03.01.2017, яка набрала законної сили 28.02.2017, є чинною і обов`язковою до виконання. 10.03.2020 Хмельницький апеляційний суд видав позивачу дві окремі довідки за одним № 01-17/68, у яких окремо зазначив, що станом на 18.02.2020 розмір суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає: 184976,00 грн., а розмір місячної частки допомоги на оздоровлення, яка виплачується судді при наданні відпустки, складає 9634,17 грн. Підставою видачі довідки про суддівську винагороду зазначено Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 та Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 р. № 1402-VІІІ. Однак рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.03.2020 № 968200891472 позивачу відмовлено «у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ та на підставі Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020» з посиланням на те що Рішення № 2-р/2020 не містить положень щодо порядку його виконання. 30 жовтня 2020 року у справі №560/3125/20 Хмельницький окружний адміністративний суд ухвалив рішення: «Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.03.2020 № 968200891472 про відмову позивачу у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Хмельницького апеляційного суду від 10.03.2020 №01-17/68 "Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці", з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020». Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №560/3125/20 рішення Хмельницького окружного адміністративного суд від 30 жовтня 2020 року залишено без змін. Отже з 01.01.2020 по 18.02.2020 включно основне щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 49943,52 гри. нараховувалося і виплачувалося позивачу на підставі положень закону, які визнані неконституційними. Внаслідок цього за вказаний період позивачу заподіяна матеріальна шкода у вигляді недоотриманої частини основного щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 200328,99 гри. (Розрахунок: 125205,63 грн., які недоплачені за січень 2020 року (175149,15 грн., що належать до виплати за один місяць, - 49943,52 грн., що фактично виплачені за один місяць, = 125205,63 грн.) + 75123,36 грн., які не доплачені за 18 днів лютого 2020 року (125205,63 грн. : 30 днів = 4173,52 грн. х 18 днів = 75123,36 грн.) = 200328,99 грн.). За змістом ч.3 ст. 152 Конституції України та відповідно до положень ст.ст.4, 5. 10, 19 ЦПК України спори за позовами громадян про відшкодування шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, є приватноправовими, а тому підлягають розгляду саме в порядку цивільного судочинства. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 26.02,2019 у справі №9901/787/18, відповідно до яких: «... під час законотворення парламент не реалізовує управлінські функції, а тому дії та/або бездіяльність ВРУ не можуть бути оскаржені в судовому порядку до судів адміністративної юрисдикції». Крім цього, вимоги про відшкодування шкоди, не заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, відповідно до імперативних приписів ч. 5 ст. 21 КАС України підлягають розгляду виключно за правилами цивільного судочинства. У зв`язку з чим просить стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 200328,99 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним. Представник відповідача Міністерства юстиції України подав відзив на позов, де зазначив, що предметом судового розгляду у цій справі є вимога судді у відставці про стягнення з Держави Україна в особі Міністерства юстиції України майнової шкоди у сумі 200328 грн. 99 коп., завданої положеннями пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII, що були визнаними неконституційним рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 року справа №2-р/2020. Спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби. Статтею 175 ЦПК України визначено, що позовна заява повинна містити зміст позовних вимог, якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них. Відповідно до пункту другого постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» готуючи справу до розгляду, суд повинен вирішити питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. Позивач звернувся з позовною заявою до Суду, визначивши в якості відповідача Державу Україна в особі Міністерства юстиції України. Статтею 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Так, частиною першою статті 42 ЦПК України передбачено, що учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до частини першої статті 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред`явленим позовом. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 25.03.2020 справа № 641/8857/17 держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). При цьому, Міністерство юстиції України не являється тим органом державної влади, який наділений повноваженнями реалізовувати від імені держави права та обов`язки у правовідносинах, які пов`язані з порядком нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці. За таких обставин, Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України до збитків відносяться доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з частиною першою статті 189 ЦК України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується від речі або приноситься річчю. Таким чином, Цивільний кодекс визначає поняття доходів та пов`язує існування доходів з існуванням певної речі. Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. За таких обставин, позивач, стверджуючи про наявність матеріальної шкоди у вигляді не отриманої вигоди повинен довести: а) про факт існування певної речі; б) про розмір доходів, які одержуються з доходів, які одержуються з цієї речі. Саме за таких обставин можливо ставити питання і доводити розмір матеріальної шкоди у вигляді не отриманої вигоди. Слід зазначити, що при обчисленні розміру упущеної вигоди (неодержаного прибутку) має значення достовірність (реальність) тих доходів, які потерпіла особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов`язок з доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку не посягання на її право, покладається на цю особу. Однак Позивач, наявність цих обставин не доводить, що робить його позовні вимоги необгрунтованими і безпідставними. У зв`язку із наведеним, вважає,, що правові підстави для стягнення шкоди на користь [PERSON] відсутні, а тому позов не підлягає задоволенню. Ухвалою суду від 20.07.2021 до участі у справі залучено співвідповідача Державну казначейську службу України. Представник Державної казначейської служби України подав відзив на позов, де зазначив, що Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та статтями 1173-1175 ЦК України, якими встановлено право відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади посадових чи службових осіб цих органів та шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України). Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У випадках, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв`язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Рішенням Конституційного Суду України від 18 лютого 2020 року №2- р/2020 визнані такими, що не відповідають Конституції України положення пункту 25 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-УШ. Крім того, відповідно до ст.91 Закону України «Про Конституційний суд України» № 2136 від 13.07.2017 року Закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним судом рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким Законом не врегульований. Державна казначейська служба України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ» (надалі - Порядок) лише виконує рішення суду про стягнення коштів з Державного бюджету України, а не відповідає за зобов`язаннями Держави або державних органів. Жодним законодавчим актом, нормативно-правовим актом не передбачено покладення відповідальності на органи Державної казначейської служби України за дії інших юридичних осіб та Держави України в цілому. Згідно статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. На підставі вищевикладеного Державна казначейська служба України просить суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Міністерства юстиції України в судовому засіданні позов не визнав, просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 №1515-УІІІ [PERSON] звільнено з посади судді Апеляційного суду Хмельницької області у зв`язку з поданням заяви про відставку та на підставі цієї Постанови Верховної Ради України наказом голови Апеляційного суду Хмельницької області від 16.09.2016 №17/05-03/ у цей день відраховано із штату Апеляційного суду Хмельницької області. 13.01.2020 за №06-37/2020/01-11/15 ліквідаційна комісія Апеляційного суду Хмельницької області видала [PERSON] довідку про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, у якій зазначила, що станом на 01 січня 2020 року суддівська винагорода, яка враховується при призначенні/перерахунку щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, складає 55492,80 грн., тобто виходячи з окладу в розмірі 34683,00 грн., що становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, і відповідної доплати за вислугу років. 13.01.2020 за №06-38/2020/01-11/16 ліквідаційна комісія Апеляційного суду Хмельницької області також видала [PERSON] довідку про те, що з 01.01.2020 допомога на оздоровлення, яка виплачується судді при наданні відпустки в розмірі посадового окладу, становить 34683,00 грн., а її місячна частка (1/12) складає 2890,25 грн. Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснило [PERSON] перерахунок основного щомісячного довічного грошового утримання і з 01.01.2020 виплачувало його в розмірі 49943,52 грн. (55492,80 х 90% = 49943,52). Рішенням Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020 пункт 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). У пункті 3 резолютивної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що положення Закону № 1402-VIII зі змінами, які визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. 10.03.2020 Хмельницький апеляційний суд видав позивачу дві окремі довідки за одним № 01-17/68, у яких окремо зазначив, що станом на 18.02.2020 розмір суддівської винагороди, яка враховується при перерахунку щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, складає: 184976,00 грн., а розмір місячної частки допомоги на оздоровлення, яка виплачується судді при наданні відпустки, складає 9634,17 грн. Рішенням головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.03.2020 № 968200891472 [PERSON] відмовлено «у проведенні перерахунку щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 1402-VІІІ та на підставі Рішення Конституційного Суду України від 18.02.2020 № 2-р/2020» з посиланням на те що Рішення № 2-р/2020 не містить положень щодо порядку його виконання. А тому, саме з 19.02.2020, наступного дня з дати ухвалення Конституційним Судом України рішення від 18.02.2020 у справі №2-р/2020, у позивача, якому довічне грошове утримання судді призначено відповідно до Закону України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів», виникло право (підстава) на перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді відповідно до Закону України від 02.06.2016 №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів». Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2020 року у справі №560/3125/20 ухвалено : «Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області від 20.03.2020 № 968200891472 про відмову [PERSON] у проведенні перерахунку раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області здійснити перерахунок та виплату раніше призначеного [PERSON] щомісячного довічного грошового утримання згідно довідки Хмельницького апеляційного суду від 10.03.2020 №01-17/68 "Про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці", з урахуванням фактично виплачених сум, починаючи з 19.02.2020». Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29.04.2021 у справі №560/3125/20 рішення Хмельницького окружного адміністративного суд від 30 жовтня 2020 року залишено без змін. З 01.01.2020 по 18.02.2020 включно основне щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 49943,52 гри. нараховувалося і виплачувалося позивачу на підставі положень закону, які визнані неконституційними. Сума недоотриманої частини основного щомісячного довічного грошового утримання складає 200328,99 грн., відповідно до розрахунку: 125205,63 грн., які недоплачені за січень 2020 року (175149,15 грн., що належать до виплати за один місяць, - 49943,52 грн., що фактично виплачені за один місяць, = 125205,63 грн.) + 75123,36 грн., які не доплачені за 18 днів лютого 2020 року (125205,63 грн. : 30 днів = 4173,52 грн. х 18 днів = 75123,36 грн.) = 200328,99 грн. Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 3 ст. 152 Конституції України матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є фізичні та юридичні особи, а також держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти цивільного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ч. 1 ст. 170 ЦК України). За змістом ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок ухвалення судом незаконного рішення відшкодовується державою в повному обсязі. Згідно зі ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Із положень ч. 4 ст. 58 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи) слідує, що держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що відповідачем за позовом про відшкодування шкоди, завданої у процесі здійснення правосуддя може бути лише держава. У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Відповідно до Положення про Міністерства юстиції України, затвердженого постановою КМ України від 02.07.2014 № 228 (із змінами та доповненнями), (далі - Положення) Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, та фізичних осіб - підприємців, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації. Мін`юст є державним органом з питань банкрутства. Мін`юст є органом, уповноваженим на забезпечення проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади». Відповідно до п.п.4 п. 3 Положення серед основних завдань Мін`юсту є забезпечення самопредставництва Мін`юсту як органу державної влади, який у випадках, передбачених законом, участь у справах та діє у судах України від імені та в інтересах держави, зокрема через територіальні органи Мін`юсту; здійснення захисту інтересів України у Європейському суді з прав людини, під час урегулювання спорів і розгляду в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземних суб`єктів та України. Згідно із частиною четвертою статті 58 ЦПК України держава, територіальна громада бере участь у справі через відповідний орган державної влади, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник або представник. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Відповідно до пунктів 63, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (постанова № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Враховуючи вищевикладене, Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ. Відповідно до ч. 5 ст. 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Підставою для звернення до суду позивач визначив завдання матеріальної шкоди, законом, який визнаний неконституційним. Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2019 справа № 9901/1787/18 зазначено, «…що під час законотворення парламент не реалізовує управлінські функції, а тому дії та/або бездіяльність ВРУ не можуть бути оскаржені в судовому порядку до судів адміністративної юрисдикції». Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди врегульовано статтею 22 ЦК України, за змістом якої, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: -втрати, які особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); -доходи, які б особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Відповідно до пункту 2 частини другої статті 22 ЦК України до збитків відносяться доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Згідно з частиною першою статті 189 ЦК України продукцією, плодами та доходами є все те, що виробляється, добувається, одержується від речі або приноситься річчю. Таким чином, Цивільний кодекс визначає поняття доходів та пов`язує існування доходів з існуванням певної речі. Відповідно до статті 179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. За таких обставин, позивач, стверджуючи про наявність матеріальної шкоди у вигляді не отриманої вигоди повинен довести: а) про факт існування певної речі; б) про розмір доходів, які одержуються з доходів, які одержуються з цієї речі. Відповідальність держави за зобов`язаннями визначено у Главі 11 ЦК України та статтями 1173-1175 ЦК України, якими встановлено право відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю органу державної влади посадових чи службових осіб цих органів та шкоди, завданої в результаті прийняття органом державної влади нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів (ст. 1175 ЦК України). Отже положення ст. 1175 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. Отже, поняття "збитки" включає в себе й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено, про що обґрунтовано зазначено судами Позивач, як зазначалось, просив суд відшкодувати завдану йому шкоду у вигляді недоплаченої суми суддівського довічного грошового утримання, що, на його думку, і є збитками у вигляді упущеної вигоди. Разом з тим, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення коштів на відшкодування майнової шкоди та обґрунтовування позовних вимог у спосіб, притаманний спорам про відшкодування шкоди з наведенням відповідного нормативного регулювання, не змінює суті спірних правовідносин, що виникли між сторонами в цій справі, і підстави їх виникнення, а отже не робить цей спір спором про відшкодування шкоди. Враховуючи вищевикладене, позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed