Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та стягнення боргу, мотивуючи позов тим, що 18.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого вона позичила відповідачу гроші в сумі 100 000 грн. 00 коп., які відповідач мав повернути до 18.02.2012 року (п. 2 договору). В підтвердження обставини отримання коштів була укладена письмова розписка. Відповідач в строк грошові кошти не повернув, чим порушив свій обов'язок за договором. В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань позивачем було направлено вимогу від 21.02.2012 року про сплату позики, яку відповідач отримав 22.02.2012 року. Відповідно п. 7 договору позики сторони встановили, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити на вимогу позикодавця суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також штраф в розмірі п'ятнадцять процентів від неповернутої вчасно суми. В разі несвоєчасного повернення коштів в строк передбачений п. 2 договору позичальнику нараховується пеня в розмірі 0,2% від суми заборгованості за кожен день невиконання. Враховуючи, що грошові кошти які позичав відповідач, призначались на фінансування завершення будівництва житлового будинку, додатково в забезпечення зобов'язання по позиці укладено договір застави відповідного будинку. Відповідно до договору в разі неповернення грошових коштів відповідач буде відповідати своїм житловим будинком. 27.01.2012 року між сторонами було укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно умов якого в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладається іпотека належного [PERSON] нерухомого майна, а саме, житлового будинку з прибудовою, житловою площею 267, 8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Однак, даний договір укладено в письмовій формі, оскільки відповідач запевняв, що він його посвідчить в нотаріуса найближчим часом. Однак, у встановлений договором строк відповідач відмовляється виконувати положення договору щодо нотаріального посвідчення. Просить визнати договір позики від 18.02.2011 року із змінами відповідно до договору про внесення змін від 27.01.2012 року дійсним, стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 100 000 грн. та понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з наведених у позові підстав та пояснив, що 18.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно договору позивач надала відповідачу у позику гроші в сумі 100 000 грн. 00 коп. Кошти відповідач мав повернути до 18.02.2012 року. В підтвердження отримання коштів була укладена письмова розписка. Відповідач в строк грошові кошти не повернув, чим порушив зобов'язання за договором. Грошові кошти, які позичав відповідач, призначались на фінансування завершення будівництва його житлового будинку. 27.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно умов якого в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладається іпотека належного відповідачу нерухомого майна, а саме, житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний договір укладено в письмовій формі, відповідач запевняв, що посвідчить договір в нотаріуса, однак ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Відповідач на даний час борг не повернув. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надав. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення спору, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши надані докази у справі, суд приходить до висновку, що позов є частково обґрунтованим і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 18.02.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, згідно якого позивач надала в позику відповідачу гроші в сумі 100 000 грн. 00 коп., які відповідач мав повернути до 18.02.2012 року. На підтвердження отримання коштів відповідачем була надана письмова розписка від 18.02.2011 року. В зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань позивачем було направлено відповідачу вимогу від 21.02.2012 року про сплату позики, яку відповідач отримав 22.02.2012 року. 27.01.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до договору позики, згідно умов якого в забезпечення виконання зобов'язань за договором позики укладається іпотека належного [PERSON] нерухомого майна, а саме, житлового будинку з прибудовою, житловою площею 267, 8 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS]. Даний договір укладено в письмовій формі. Відповідно до п. 1 договору, п. 5.1 договору позики від 18.02.2011 року викладений в такій редакції: в забезпечення зобов'язань за даним договором позики укладається іпотека належного [PERSON] нерухомого майна, а саме, житлового будинку з прибудовою, загальною площею 267,8 кв. м., що розташований по [ADDRESS]. Позичальник (іпотекодавець) передає позикодавцю (іпотекодержатель) в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме - житловий будинок, з прибудовою, господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить позичальнику (іпотекодавцю) на праві власності на підставі свідоцтва про право власності від 29.12.2011 року серії САЕ №134598, виданого виконкомом Вінницької міської ради та зареєстрованого в КП "ВООБТІ" 26.01.2012 року за №22490 про що записано в реєстрову книгу №192. Сторони оцінили предмет іпотеки в 100 000 грн. 00 коп. Цей договір набирає чинності з дати його підписання (п.3 договору). Цей договір є невід'ємною частиною договору позики від 18.02.2011 року, складений у трьох оригінальних примірниках, що мають однакову юридичну силу. По одному для кожної із сторін, один для нотаріуса для посвідчення цього договору (п.4 договору). Обов'язок щодо нотаріального посвідчення цього договору покладається на позичальника (іпотекодавця), що має бути зроблено протягом одного тижня з моменту укладання цього договору (п.5 договору). Свої зобов'язання за договором позики відповідач у встановлений не виконав, борг позивачу не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно зі ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України встановлено, що зобов'язання підлягає виконанню у встановлений ним строк. Якщо боржник не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, за правилами ч.1 ст. 612 ЦК України він вважається таким, що прострочив виконання взятого на себе зобов'язання. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається з позовної заяви, позивач просить визнати договір позики від 18.02.2011 року із змінами відповідно до договору про внесення змін від 27.01.2012 року дійсним та стягнути з відповідача на її користь борг за договором позики в розмірі 100 000 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики в розмірі 100 000 грн. є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог щодо визнання договору позики від 18.02.2011 року із змінами відповідно до договору про внесення змін від 27.01.2012 року дійсним, в цій частині позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 640 Цивільного кодексу України (в редакцій чинній на час укладення договору), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про іпотеку" (в редакцій чинній на час укладення договору), законодавство України про іпотеку базується на Конституції України і складається з Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України, Земельного кодексу України, цього Закону та інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про іпотеку", іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. Іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Згідно ст. 4 Закону України "Про іпотеку", обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. Відповідно до ст. 6 Закону України "Про іпотеку", у разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку. Майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Іпотекодавець зобов'язаний до укладення іпотечного договору попередити іпотекодержателя про всі відомі йому права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку. У разі порушення цього обов'язку іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання та відшкодування іпотекодавцем завданих збитків. Якщо будівля (споруда), що передається в іпотеку, розташована на земельній ділянці, яка належить іпотекодавцю на праві власності, така будівля (споруда) підлягає передачі в іпотеку разом із земельною ділянкою, на якій вона розташована. Якщо ця земельна ділянка належить іншій особі та була передана іпотекодавцю в оренду (користування), після звернення стягнення на будівлі (споруди) їх новий власник набуває права і обов'язки, які мав іпотекодавець за правочином, яким встановлено умови оренди цієї земельної ділянки (користування нею). Відповідно до ст. 18 Закону України "Про іпотеку", іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотечний договір та договір, що обумовлює основне зобов'язання, можуть бути оформлені у вигляді одного документа. Цей документ за формою і змістом повинен відповідати вимогам, встановленим у цій статті, та вимогам, встановленим законом, для договору, який визначає основне зобов'язання. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Відповідно до ст. 19 Закону України "Про іпотеку" зміни і доповнення до іпотечного договору підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Згідно п. п. 91, 92 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. № 20/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за №283/8882 (в редакцій чинній на час укладення договору) договори застави (іпотеки) нерухомого майна (нерухомості) підлягають нотаріальному посвідченню. Нотаріальне посвідчення іпотечного договору проводиться за місцезнаходженням нерухомості, яка є предметом іпотеки, або за місцезнаходженням іпотекодержателя чи іпотекодавця. Текст договору застави (іпотеки) повинен містити істотні умови, встановлені статтею 18 Закону України "Про іпотеку" Разом з тим, суд приймає до уваги роз'яснення, що містяться в п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.09 № 9, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Відповідно до ст. 220 Цивільного кодексу України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, іпотечний договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недотримання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір, відповідно до ч. 1 ст. 220 Цивільного кодексу України є нікчемним і не породжує для сторін будь-яких правових наслідків. Як встановлено в судовому засіданні, договір між сторонами укладено в письмовій формі. Однак, договір нотаріально не посвідчений, тобто сторонами договору не виконано вимог ст. 18 Закону України «Про іпотеку», тому суд не вбачає підстав для визнання договору дійсним. Крім того, суд не приймає до уваги твердження позивача та його представника щодо того, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, оскільки жодних доказів на підтвердження цього позивачем та його представником до суду не надано. Крім того, до суду не надано доказів того, що можливість нотаріального посвідчення договору втрачена. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем частково доведено ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, позов є частково обґрунтованим, тому позов слід задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача борг за договором позики від 18.02.2011 року в розмірі 100 000 грн. 00 коп. та понесені судові витрати, в задоволені позову в іншій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи, що позов задоволено, з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial