Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

13 червня 2019 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] визнання особи такою, що втратила право на житло. В обгрунтування вимог позивач зазначив, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаному житлі значиться зареєстрованою [PERSON] , [INFO] , яка фактично у вказаному помешканні не проживає більше року. Реєстрація відповідача у вказаному житловому приміщенні позбавляє позивача повноправно реалізовувати свої права як власника щодо володіння, користування і розпорядження належним нерухомим майном, що і стало приводом для звернення до суду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позові та просив розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином (зокрема шляхом публікації оголошення на веб-порталі судової влади України), про причини неявки, а також позицію щодо заявленого позову не повідомила. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ст.247 ч.2 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с.4, 5-6, 11-12). В квартирі [ADDRESS] значиться зареєстрованою [PERSON] , яка відповідно до акту сусідів у квартирі не проживає з 1 вересня 2006 року(а.с.9). У зв`язку з реєстрацією відповідача у належному позивачу житловому приміщені, порушується право [PERSON] , як власника на вільне володіння, користування та розпорядження житлом. Відповідно до вимог статті 48 Закону України "Про власність", ст.ст.319, 321, 386 Цивільного кодексу України: "власник володіє, користується, розпоряджається своїм власним майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння." Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; оголошення особи померлою. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідач в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Таким чином, право позивача [PERSON] , як власника, підлягає судовому захисту шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Водночас відповідно до ст.7 Закону України №1382-IV "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини: належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Питання щодо судових витрат суд вирішує на підставі ст.141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved