Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

04.07.2018 року позивач звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що з 01.12.2012 року працювала в ТОВ "Імір" на посаді кухаря в їдальні підприємства, що за адресою: смт.Головино, вул. Адміністративна, Черняхівського району Житомирської області. З 13.01.2015 року по 21.03.2018 року вона перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку. Однак, прибувши на своє робоче місце після закінчення відпустки, 21.03.2018 року, дізналась від начальника кадрів, що апарат та штат підприємства за вказаною адресою не працюють. На її прохання повернути трудову книжку, начальник кадрів [PERSON] повідомила, що трудові книжки перебувають у керівника підприємства. З метою продовження трудових відносин, позивач направила лист до керівника підприємства з проханням повідомити її, за якою адресою підприємство здійснює свою діяльність, чи не скорочена її посада та у разі припинення з нею трудових відносин, просила повернути їй трудову книжку, однак, відповіді на свій лист не отримала. Таким чином, позивач вважає, що з вини підприємства вона не забезпечена роботою, не може отримати свою трудову книжку та працевлаштуватися. Вказала, що відповідач не виплачує їй заробітну плату, хоча вона не звільнена з посади та перебуває у трудових відносинах з відповідачем. Вказала, що розмір її заробітної плати станом на 2015 рік становив 1700грн., а тому вважала, що відповідач має їй сплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 21.03.2018 року по 21.07.2018 року в розмірі 6800грн. Вподальшому позивач збільшила свої позовні вимоги та вказала, що розмір мінімальної заробітної плати в Україні в 2018 році становить 3200грн., а тому просила стягнути з ТОВ "Імір" на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за шість місяців починаючи з 21.03.2018 року по 29.09.2018 року в розмірі 19200грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги від 19.07.2018 року №875 заявлений позов підтримали в повному обсязі, просили його задоволити, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, причини неявки суду не повідомив, хоча був належно повідомлений про час і місце розгляду справи (а.с.19, 23,43), про причини неявки суд не повідомив, від нього не надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, тому суд розглядає справу на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач проти такого розгляду справи не заперечує. Дослідивши та зясувавши всі обставини справи на підставі наявних у ній доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. З поданої позивачем позовної заяви (а.с.1,31) та копії відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України (а.с.32) вбачається, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Імір" з 01.12.2012 року по 12.01.2015 року. В період з 13.01.2015 року по 21.03.2018 року позивач перебувала в відпустці по догляду за дитиною. Вказані обставини відповідачем не спростовані. 21.03.2018 року позивач по закінченню відпустки по догляду за дитиною, вийшла на роботу та перебувала на своєму робочому місці, що стверджується показами позивача, які також не спростовані відповідачем . В цей же день позивач, дізнавшись, що підприємство не працює за адресою, що в смт.Головино вул. Адміністративна, 8, Черняхівського району Житомирської області, звернулась до керівника підприємства "ТОВ "Імір" з письмовим листом з проханням повідомити її про умови праці, а у разі припинення діяльності підприємства чи скорочення її посади - видати їй трудову книжку, направивши її по пошті. Однак, відповіді від керівника підприємства позивачем не отримано. Відповідно до вимог ст. 32 КЗпП переведення на iншу роботу на тому ж пiдприємствi, в установi, органiзацiї, а також переведення на роботу на iнше пiдприємство, в установу, органiзацiю або в iншу мiсцевiсть, хоча б разом з пiдприємством, установою, органiзацiєю, допускається тiльки за згодою працiвника, за винятком випадкiв, передбачених у статтi 33 цього Кодексу та в iнших випадках, передбачених законодавством. У зв'язку iз змiнами в органiзацiї виробництва i працi допускається змiна iстотних умов працi при продовженнi роботи за тiєю ж спецiальнiстю, квалiфiкацiєю чи посадою. Про змiну iстотних умов працi - систем та розмiрiв оплати працi, пiльг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, сумiщення професiй, змiну розрядiв i найменування посад та iнших - працiвник повинен бути повiдомлений не пiзнiше нiж за два мiсяцi. Якщо колишнi iстотнi умови працi не може бути збережено, а працiвник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договiр припиняється за пунктом 6 статтi 36 цього Кодексу. Враховуючи те, що позивач не була попереджена про істотні зміни умови праці, відповідачем не отримано її згоди на переведення на роботу в іншу місцевість, трудовий договір з позивачем не розірваний, що не спростовано відповідачем, суд приходить до висновку, що позивач перебуває з відповідачем у трудових відносинах. Статтею 113 КЗпП передбачено, що працівник має право на оплату праці за час простою, якщо простій виник не з вини працівника у мінімальному розмірі, передбаченому ст. 12 Закону "Про оплату праці". Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази та фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позивач у разі простою підприємства має право на оплату праці в мінімальному розмірі . В порушення вимог ст. 49 КЗпП, відповідач не надав позивачу довідку про його роботу та заробітну плату. Суд також витребував у відповідача вказані відомості про прийняття на роботу позивача та його заробітну плату, однак, відповідач ігнорував запити суду. Згідно ст. 115 КЗпАП заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Таким чином, відповідач має здійснити виплату заробітної плати позивачу за період з 21.03.2018 року по 29.09.2018 року. Враховуючи розрахунки позивача (а.с.31, 32), які не спростовані відповідачем, суд стягує з відповідача на користь позивача середню заробітну плату за період з 21.03.2018 року по 29.09.2018 року в розмірі 19200грн. В зв"язку із задоволенням позову, суд на підставі ст. 141 ЦПК України, стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 704,80грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved