Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк" (позивач, банк) звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, позичальник) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач зазначив, що 10.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, за яким позичальник отримав кредит в розмірі 2 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором, станом на 28.02.2017 року в нього перед банком утворилася заборгованість у розмірі 18 528,00 грн., з них: 2 254,02 грн. заборгованість за кредитом, 14 915,50 грн. заборгованість за процентами за користування кредитом, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 858,48 грн. - штраф (відсоткова складова), яку позивач просить стягнути на його користь із відповідача. Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надіслав заяву в якій вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити, а справу розглянути у його відсутність. Відповідач подав до суду письмові заперечення в яких вказав на необґрунтованість вимог КБ "ПриватБанк" про стягнення процентів, штрафів та комісії, в іншій частині просив відмовити застосувавши наслідки спливу строку позовної давності. Обґрунтовуючи заперечення відповідач зазначив, що надані позивачем Умови та Правила банківського обслуговування не містять його підпису, будь - яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами і Правилами його було ознайомлено при підписанні заяви 10.10.2010 року позивач не надав, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Оскільки правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчинений із недодержанням письмової форми, вимогу ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення пені, а також штрафів, що визначені пунктом 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківського банківських послуг слід вважати безпідставною, так як останні не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Востаннє позичальник сплатив кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в квітні 2014 року. Враховуючи те, що кредитор звернувся до суду з зазначеним позовом 28.04.2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності до основної вимоги, спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, наслідки спливу якого відповідач просив застосувати до спірних правовідносин. Вказану справу відповідач просив розглянути у його відсутність. Оскільки сторони скористались правом на розгляд справи у їх відсутність, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. За таких обставин суд ухвалює рішення на підставі наявних в справі доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 10.10.2010 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" і [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу кредит в сумі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту "Універсальна" зі сплатою 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки - 04/14. Банк свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором виконав в повному обсязі, що підтверджується випискою по особовому рахунку (а.с. 47-63). Із заяви [PERSON] від 10.10.2010 року слідує, що вказана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним і банком договір про надання банківських послуг. Надані позивачем Умови та Правила банківського обслуговування не містять підпису позичальника, будь - яких доказів, які б підтверджували, що саме із цими Умовами і Правилами ознайомлений позичальник підписуючи заяву, в матеріалах справи немає, а відтак їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-2320цс16 (постанова від 22.03.2017 року). Відповідно до статті 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми є нікчемним. З зазначеного слідує, що вимога ПАТ КБ "ПриватБанк" про стягнення з позичальника штрафів, що визначені пунктом 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківського банківських послуг є безпідставною, оскільки вони не є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Відповідач просив суд застосувати наслідки спливу строку позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). У ЦК України позовну давність визначено як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Позивач вправі пред'явити свої вимоги, пов'язані з порушенням зобов'язання, протягом строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Встановлення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і застосування норм матеріального права, і правила обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Визначення початку відліку позовної давності наведеного у статті 261 ЦК України, зокрема, відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому норма частини 1 статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу (постанова Верховного Суду України від 30.09.2015 року по справі № 6-154цс15). За кредитним договором позичальник зобов'язався щомісяця погашати заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом. З зазначеного слідує, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після дня внесення щомісячного платежу, передбаченого кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Дослідивши витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с. 7), а також графік погашення кредитної заборгованості суд встановив, що умови кредитного договору передбачають виконання зобов'язання у вигляді періодичних (щомісячних) платежів. З виписки по рахунку (а.с. 47-65) слідує, що востаннє позичальник сплатив в рахунок погашення заборгованості за кредитом кошти в сумі 600 грн. - 23.04.2014 року (а.с 38), з яких лише частину було зараховано на погашення заборгованості за процентами, а решту суми зараховано на погашення заборгованості за пенею та комісією. Відповідно до частини 1 статті 534 ЦК України (в редакції станом на 19.04.2014 року) у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Оскільки Умови та Правила банківського обслуговування не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, суд, враховуючи відсутність домовленості сторін з приводу черговості погашення вимог за грошовим зобов'язанням, дійшов висновку про їх визначення відповідно до закону. Перевіряючи законність нарахування банком комісії, а також з'ясовуючи правову підставу її нарахування, суд встановив, що умовами кредитування не передбачено, які саме послуги за вказану комісію надаються позичальнику. Оскільки позивач не надав суду доказів, які підтверджують надання послуг передбачених домовленістю сторін, їх нарахування є незаконним (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі № 6-1746цс16). Оскільки нарахування штрафу визначеного пунктом 2.1.1.7.6 Умов і Правил надання банківського банківських послуг не ґрунтується на домовленості сторін, про що суд вказав вище, приймаючи до уваги незаконність нарахування позивачем комісії, суд дійшов висновку про безпідставність зарахування ПАТ КБ "ПриватБанк" в рахунок їх погашення коштів в сумі 500 грн., що згідно розрахунку заборгованості мало місце в період з 01.01.2014 року по 05.04.2014 року. Споживач має право достроково повернути споживчий кредит, у тому числі шляхом збільшення суми періодичних виплат (ч.8 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII). Якщо споживач скористався правом повернення споживчого кредиту шляхом збільшення суми періодичних виплат, встановлених в абзаці першому цієї частини, кредитодавець зобов'язаний здійснити відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення (абз. 2 ч.8 ст. 11 Закону № 1023-XII). Кредитодавець, в порушення статті 11 ч.8 абзацу 2 Закону України "Про захист прав споживачів", не здійснив відповідне коригування кредитних зобов'язань споживача у бік їх зменшення відповідно до положень статті 534 ЦК України, а тому суд вважає, що кошти в сумі 500 грн. підлягають зарахування на погашення процентів за користуванням кредитом, а також суми основного боргу. У зв'язку з цим проценти нараховані ПАТ КБ "ПриватБанк" на суму заборгованості станом на 30.04.2014 року - 156,89 грн., слід вважати погашеними, при цьому решта суми - 343,11 грн. (500 грн. - 156,89 грн.) підлягає зарахуванню в суму погашення основного боргу, який станом на 23.04.2014 року становив 1 964,82 грн. Судом встановлено (а.с. 58), що 24.04.2014 року [PERSON] переказав кошти в сумі 230 грн. (з урахуванням транзакції - 239,20 грн.), а 29.04.2014 року здійснив регулярний платіж на суму 50 грн. В період з 30.04.2014 року по 28.02.2017 року (а.с. 58-63) кредитні кошти позичальник не використовував. За умовами Тарифного плану до 01.01.2013 року обов'язковий щомісячний платіж становив 7 % від заборгованості (але не менше 50 грн. та не більше залишку заборгованості), а пільговий період - до 30 днів за кожною тратою. Пільговий період - це встановлений договором проміжок часу, протягом якого власникові кредитної карти дозволяється користуватися коштами банку безкоштовно. З 01.01.2013 року всі карти "Універсальна, 30 днів пільгового періоду" переведено на тарифний план "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" (пільгова ставка діє за умови погашення до 25 числа місяця, наступного за датою виникнення заборгованості). Для того щоб скористуватись пільговим періодом, позичальнику слід внести суму заборгованості минулого місяця в будь-який день до 25 числа поточного місяця, при цьому пільговий період не діє, якщо на кредитній карті є непогашена заборгованість минулих періодів. В такому разі на нові трати пільговий період розповсюджуватись не буде. Враховуючи те, що дія карти [NUMBER] закінчилась 30 квітня 2014 року і позивач не надав суду доказів того, що після закінчення строку дії карти [PERSON] звертавсь до ПАТ КБ "ПриватБанк" із заявою про видачу нової, суд дійшов висновку, що зі спливом останнього дня місяця дії картки настав строк повернення кредиту в повному обсязі. Кредитор звернувся до суду з зазначеним позовом 28.04.2017 року, а тому суд вважає, що строк позовної давності з приводу отриманих в кредит 24 та 29 квітня 2014 року коштів позивач не пропустив, оскільки строк виконання зобов'язань за ними для позичальника настав 30.04.2014 року. Перебіг строку позовної давності щодо заборгованості за кредитом, яка виникла до квітня 2014 року, починається з наступного дня після дня внесення щомісячного платежу, передбаченого кредитним договором, тобто стосовно кожного прострочено платежу окремо, який позичальник зобов'язаний був сплатити до 25 числа місяця. Оскільки ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулось до суду 28.04.2017 року, тобто зі спливом строку позовної давності, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 1 621,71 грн. (1 964,82 грн. - 343,11 грн.), слід відмовити застосувавши наслідки спливу позовної давності. Враховуючи положення статті 1048 ЦК України, встановлений строк повернення процентів до 30.04.2014 року та той факт, що договором не встановлено розмір процентів після спливу вищезазначеного строку, слід дійти висновку про визначення в період з 01.05.2014 року по 28.02.2017 року розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, що узгоджується з висновком Верховного Суду України у справі за № 6-1412цс16, який згідно статті 3607 ЦПК України є обов'язковим для врахування судом. З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку, що за період з 01.05.2014 року по 28.02.2017 року з відповідача підлягають стягненню проценти за користування кредитом на рівні облікової ставки Національного банку України в сумі 157,85 грн.: Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуОблікова ставка НБУПроценти 01.05.201416.07.201477289,209,50%5,80 17.07.201412.11.2014119289,2012,50%11,79 13.11.201405.02.201585289,2014,00%9,43 06.02.201503.03.201526289,2019,50%4,02 04.03.201527.08.2015177289,2030,00%42,07 28.08.201524.09.201528289,2027,00%5,99 25.09.201529.10.201535289,2022,00%6,10 30.10.201517.12.201549289,2022,00%8,54 18.12.201527.01.201641289,2022,00%7,15 28.01.201602.03.201635289,2022,00%6,10 03.03.201621.04.201650289,2022,00%8,72 22.04.201626.05.201635289,2019,00%5,27 27.05.201623.06.201628289,2018,00%3,99 24.06.201628.07.201635289,2016,50%4,58 29.07.201615.09.201649289,2015,50%6,02 16.09.201627.10.201642289,2015,00%4,99 28.10.201607.12.201641289,2014,00%4,55 08.12.201625.01.201749289,2014,00%5,44 26.01.201728.02.201733289,2014,00%7,32 Всього 1034 157,85 Таким чином суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, а саме з відповідача слід стягнути 447,05 грн., з них: 289,20 грн. - заборгованість за кредитом, 157,85 грн. - заборгованість за процентами. В задоволенні позову в частині стягнення штрафів слід відмовити за необґрунтованістю, в решті заявлених вимог, у зв'язку із спливом строку позовної давності. Згідно статті 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до суми задоволених позовних вимог. При зверненні з позовом до суду, позивач сплатив судовий збір в сумі 1 600 грн. (а.с. 1). Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в сумі 38,61 грн. (1 600 грн. * 447,05 грн. / 18 528,00 грн.).

Outcome: partial