Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - Банк, Позивач) звернулось до суду з позовом до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина» про стягнення кредитної заборгованості. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 26.04.2006 року, на підставі заяви [PERSON] про надання кредиту від 12.04.2006 року, між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та [PERSON] (далі - Відповідач-1) був укладений Кредитний договір № 767/1 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч ) грн. 00 коп., із розрахунку 18,0 % річних на 36 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 25 квітня 2009 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за Кредитним договором було укладено Договір поруки від 26 квітня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» (Відповідач - 2). Відповідно до умов якого Відповідач -2 взяв на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед Банком по зобов'язаннях Відповідача-1 в повному обсязі цих зобов'язань, які виникають з умов Кредитного договору. Позивач свої зобов'язання по кредитному договору виконав в повному обсязі, кредит надав, однак відповідачі свої зобов'язання не виконали, допустили прострочення виконання кредитних зобов'язань, внаслідок чого за ними, станом на 17 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 759 321 (сімсот п'ятдесят дев'ять тисяч триста двадцять одна) грн. 40 коп., яка складається із: заборгованості по кредиту - 192 000 (сто дев'яносто дві) грн. 00 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 113 218 (сто тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 32 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 426 977 (чотириста двадцять шість тисяч дев'ятсот сімдесят сім) грн. 23 коп. У зв'язку з виникненням заборгованості по оплаті передбачених кредитним договором платежів позивач неодноразово повідомляв відповідачів про факт виникнення заборгованості та її розмір, однак на даний час кредитна заборгованість відповідачами не погашена. У зв'язку з тим, що відповідачі добровільно здійснювати погашення заборгованості не бажають, позивач змушений був звернутись до суду та просити суд стягнути з відповідачів на свою користь суму заборгованості у розмірі 759 321 (сімсот п'ятдесят дев'ять тисяч триста двадцять одна) грн. 40 коп. та судовий збір у розмірі 3 441 (три тисячі чотириста сорок одна) грн. 00 коп. [PERSON] ( далі - Відповідач-1) звернулася до суду з зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина» про визнання кредитного договору недійсним, в якому зазначила, що під час укладання Кредитного договору № 767/1 від 26.04.2006 року з її боку мала місце невідповідність між її волею та волевиявленням, оскільки станом на 26 квітня 2006 року вона працювала програмним директором ТОВ «Приват ТБ». Перебуваючи у службовій залежності від генерального директора телеканалу та під його психічних тиском, під загрозою звільнення та зменшення розміру оплати праці, вона ([PERSON]) підписала 26 квітня 2006 року кредитний договір про начебто взяті нею в кредит в Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп. У зв'язку з чим, позивач за зустрічним позовом змушена звернутися до суду та просити суд, визнати недійсним Кредитний договір № 767/1 від 26.04.2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та нею, [PERSON], як такий, що укладений внаслідок застосування до неї психічного тиску. Ухвалою від 05 лютого 2014 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина» про визнання кредитного договору недійсним, було об'єднано в одне провадження з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до [PERSON], Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина» про стягнення кредитної заборгованості. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити, в обґрунтування позовних вимог посилалася на обставини, викладені у позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволені зустрічного позову, надавши заперечення на зустрічний позов (а.с.180-189). У судовому засіданні відповідач-1- [PERSON] за первісним позовом та її представник - [PERSON], такий позов не визнали та просили відмовити у його задоволені. Зустрічні позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилались на мотиви та обставини, що викладені в зустрічній позовній заяві (а.с.7128-130) та відповідних письмових запереченнях на первісний позов (а.с.138-143). Представник відповідача -2 -ТОВ «Кінотеатр «Валентина» - Данканич Є.І., за первісним позовом, у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволені, проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що первісний позов необхідно задовольнити частково, а в задоволені зустрічного позову необхідно відмовити за наступних підстав. Так, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що згідно Статуту Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», погодженого Національним банком України 28.02.2003 року, правонаступником усіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Державний ощадний банк України є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (а.с. 45-55). Судом встановлено, що 26.04.2006 року, на підставі заяви [PERSON] про надання кредиту від 12.04.2006 року (а.с.15-18), між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України») та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 767/1, відповідно до умов якого відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 250 000 (двісті п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп., із розрахунку 18,0 % річних на 36 місяців зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 25 квітня 2009 року (а.с.21-26). Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ([PERSON]) за вищевказаним Кредитним договором № 767/1 від 26.04.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» було укладено Договір поруки від 26.04.2006 року. Відповідно до умов такого договору поруки ТОВ «Кінотеатр «Валентина» взяло на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях Відповідача-1, які виникають з умов Кредитного договору в їх повному обсязі (а.с.29-31). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та умовами укладених між сторонами цивільних договорів. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до приписів ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до приписів ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. В свою чергу згідно кредитного договору, укладеного між сторонами, позичальник зобов'язаний: сплачувати заборгованість перед банком (п. 1.6. Кредитного договору); сплачувати банку відсотки за користування кредитом (п. 1.5.1.3.), сплачувати банку комісійну винагороду за супроводження кредиту (п. 1.8. Договору) та у випадках, передбачених договором сплачувати відповідні штрафні санкції (п.п. 4.2., 4.3. Договору). Судом також встановлено, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, допустив прострочення повернення кредиту і сплати відсотків, внаслідок чого за позичальником станом 17 жовтня 2013 року утворилась заборгованість, яка була обрахована позивачем у сумі 759 321 (сімсот п'ятдесят дев'ять тисяч триста двадцять одна) грн. 40 коп., де заборгованості по тілу кредиту - 192 000 (сто дев'яносто дві) грн. 00 коп., пені за несвоєчасне повернення кредиту - 113 218 (сто тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 32 коп., 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 426 977 (чотириста двадцять шість тисяч дев'ятсот сімдесят сім) грн. 23 коп. З матеріалів справи вбачається, що 07 червня 2013 року за вихідним № 19/19 - 189/189 на адреси ТОВ «Кінотеатр «Валентина» та [PERSON], з боку ПАТ «Державний ощадний банк України» було направлено вимогу про усунення порушення договірних зобов'язань (а.с. 40). Судом встановлено, що такі вимоги були вручені адресатам, що підтверджується повідомленнями підприємства поштового зв'язку про вручення поштової кореспонденції (а.с. 42, 43.) Судом також встановлено, що після отримання вказаної вимоги позичальник на неї не відреагувала належним чином, порушення договору не усунула. Оскільки позичальник не виконує добровільно свої зобов'язання за кредитним договором, допустив прострочення повернення суми кредиту, сплати відсотків на відповідні вимоги банку, як сторони договірних відносин, не реагує, то в суду є всі підстави вважати права кредитора порушеними, та такими, що підлягають захисту в судовому порядку. Суд не сприймає посилання відповідача-1 за первісним позовом [PERSON] та її представника з приводу того, що вказані кредитні зобов'язання є недійсними, адже є похідними від недійсного правочину - кредитного договору який було укладено з боку [PERSON] внаслідок застосування до неї психічного насильства з боку її службового керівництва. Так, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином недійсними можуть бути правочини, вчинені під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, а також внаслідок тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. ст. 229 - 233 ЦК України). З аналізу вищезазначених норм випливає, що заявлені вимоги про визнання правочину недійсним можуть бути задоволені при доведенні фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Вимагаючи визнання недійсним договору, позивач за зустрічним позовом свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебуваючи у службовій залежності від свого безпосереднього службового керівництва - генерального директора ТОВ «Приват ТБ» та під його психічних тиском, під загрозою звільнення і зменшення розміру оплати праці, вона ([PERSON]) була вимушена підписати 26 квітня 2006 року вищеозначений спірний кредитний договір для отримання коштів на розвиток підприємницької діяльності їх господарського товариства. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частини першої статті 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 9 від 6 листопаду 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Тобто, в даному випадку на увазі мається насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо), а саме заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою укласти правочин. Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину. З наведеного вбачається, що під насильством слід розуміти фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину. Насильство може мати будь-які прояви, зокрема, фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі), психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким), насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Характерною рисою насильства є його незаконність, а також те, що воно є результатом активної поведінки винного. Правочин, вчинений під впливом насильства, може визнаватися недійсним внаслідок відсутності волі самої особи на вчинення правочину, а волевиявлення, яке має місце, відображає волю не самого учасника правочину, а волю будь-якої іншої особи, яка здійснює вплив на учасника правочину. Статтями 10, 11, 57, 58, 60, 212, 213 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відповідно до вимог ч. 4 ст. ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На думку суду, звертаюсь до суду із зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним [PERSON] не довела суду обставини застосування до неї психічного насильства із боку її службового керівництва. Пояснення сторони [PERSON], як свідка, на думку суду не є беззаперечними та переконливими доказами відсутності волі такої сторони на укладення правочину, та в деяких частинах є взагалі суперечливими. Зокрема, даючи показання суду в якості свідка, така сторона зазначала, що начебто на її адресу звучали погрози та примус із боку її керівництва, а однак на запитання головуючого вона надавала пояснення щодо того, що підписуючи кредитний договір вона реалізовувала саме своє волевиявлення на отримання грошових коштів, оскільки їх сама бажала отримати та використати вже за своїм переконанням. Також на запитання головуючого, такий відповідач пояснив суду, що підписала кредитний договір особисто в приміщенні банку, будь-яких об'єктивних обставин що завадили б їй відмовитись від підписання такого договору, чи повідомити контрагента про відсутність в неї волі на отримання грошових коштів, назвати суду не змогла. Суд критично ставиться до пояснень такого свідка з того приводу, що таке волевиявлення було похідним від застосування безпосереднім керівництвом на її адресу погроз звільнення, адже до моменту звернення до суду із позовом про стягнення з неї заборгованості відповідач [PERSON] не зверталася до правоохоронних органів із заявами про насильство до неї з боку будь-яких осіб стосовно неї. Суд зазначає, що такий свідок безпосередньо зацікавлений у вирішенні справи на її користь, а тому її показання з цього приводу не можуть сприйматись об'єктивно без їх узгодження з будь-якими іншими належними та допустимими доказами, які так і не були представлені суду. Судом встановлено, що під час укладення кредитного договору сторонами було додержано всіх необхідних вимог для чинності правочину, а саме: позивач за зустрічним позовом мала весь необхідний обсяг цивільної дієздатності, сторони досягли згоди щодо всіх його істотних умов, сторонами додержана письмова форма правочину та укладення правочину було спрямоване на реальне настання правових наслідків. Підписавши такий кредитний договір, позичальник протягом певного часу виконувала умови кредитного договору, що підтверджує з її боку обставину дії договірних зобов'язань. Означені обставини у їх сукупності дають підстави суду вважати, що волевиявлення [PERSON] на укладання спірного правочину було вільним і відповідало її внутрішній волі. З матеріалів даної цивільної справи також не вбачається, що банківській установі, як стороні у оспорюваному кредитному договорі, було відомо про застосування щодо іншої сторони цього правочину насильства з боку третіх осіб. Оскільки об'єктивних і беззаперечних доказів того, що до відповідача за первісним позовом [PERSON] було застосовано психічне насильство з метою укладання спірного кредитного договору, суд вважає таку позицію сторони відповідача необґрунтованою і не доведеною внаслідок чого в задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина» про визнання кредитного договору недійсним слід відмовити. Разом з цим, доходячи висновку про необхідність захисту прав кредитора у судовому порядку та стягнення грошових сум кредитної заборгованості та відповідних штрафних санкцій, суд не може погодитись в повному обсязі із розміром майнових вимог позивача за первісним позовом. Зокрема, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача [PERSON] повному обсязі суми пені у розмірі 113 218 (сто тринадцять тисяч двісті вісімнадцять) грн. 32 коп. Так, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. В матеріалах справи міститься письмова заява відповідача [PERSON] щодо застосування наслідків спливу позовної давності. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах загального строку позовної давності за основною вимогою. З огляду на наведене, суд вважає за можливе обмежитися останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, та стягнути за вказаний календарний період часу пеню за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 35 040 грн. 00 коп. Також суд не може прийняти до уваги розрахунок заборгованості, наданий банком, оскільки він не є обґрунтованим в цій частині та вважає за необхідне частково задовольнити вимоги в зазначеній частині. Так, відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 18 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № 767/1 від 26 квітня 2006 року вбачається, що відповідачем [PERSON] були здійсненні часткові виплати за кредитом та розмір його заборгованості за кредитним договором у період з 1 травня 2009 року по грудень 2009 року складав 223 000 грн., у період з січня 2010 року по 31 квітня 2010 року - 214 019 грн. 07 коп., у період з травня 2010 року по 31 липня 2011 року - 201 371 грн. 07 коп., у період з червня 2010 року по 01 серпня 2011 року по 31 березня 2012 року - 200 000 грн. 00 коп., у період квітня 2012 року по 17 листопада 2013 року у сумі 192 000. (а.с. 13-14). Означений розмір заборгованості сторонами не оспорювався. Таким чином, з урахуванням розміру заборгованості та індексу інфляції у періоди, заявлені позивачем, на користь позивача підлягають стягненню інфляційні витрати, у період з 1 травня 2009 року по грудень 2009 року - 11 375 грн. 46 коп. (105,5%*101,1%* 99,9%*99,8%*100,8%*100,9%*101,1%*100,9% = 105,101%), з 01 січня 2010 по квітень 2010 - 9 317 грн. 97 коп. (101,8%*101,9%*100,9%*99,7% = 104, 35%), у період з травня 2010 року по 31 липня 2011 року - 18 753 грн. 28 коп. (99,4%*99,6%*99,8%*101,2%*102,9%*100,5%*100,3%*100,8%*101,00%* 100,9%*101,4%*101,3%*100,8%*100,4%*98,7=109,31%), у період 01 серпня 2011 року по 31 березня 2012 року - 1 400 грн. 48 коп. У зв'язку з тим, що у періоди з квітня 2012 року по 17 жовтня 2013 року індекс інфляції був встановлений менш ніж 100,00% то інфляційні витрати за цей період стягненню не підлягають. Разом з цим, суд погоджується із позовною вимогою про необхідність стягнення трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 27 125 грн. 85 коп., оскільки арифметичний розрахунок такої суми судом визначив відповідність розміру такої заявленої майнової вимоги проведеному розрахунку, у зв'язку з чим стягнення такої суми відбувається з огляду на межі заявленого позову. Суд зауважує, що положення, яке закріплено у диспозиції ч. 2 ст. 625 ЦК України, про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми є по своїй суті компенсаційним, а не штрафним механізмом. Тому одночасне застосування неустойки (пені) та відповідальності, передбаченої ч. 2 ст. 625 ЦК України законом не заборонено, а відтак позов в цій частині підлягає задоволенню. Відтак, на думку суду загальна сума заборгованості за кредитним договором № 767/1 від 26 квітня 2006 року дорівнює 295 013 (двісті дев'яносто п'ять тисяч тринадцять) грн. 54 коп., що у своє чергу складається із простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 192 000 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 35 040 грн. 00 коп., трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 27 125 грн. 85 коп., витрат від інфляції у розмірі 40 847 грн. 69 коп. Стосовно застосування заяви відповідача [PERSON] про застосування загальних строків позовної давності до вимог позивача, суд зазначає про наступне. Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України. Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. В даному випадку судом встановлено, що останній платіж за Кредитним договором № 767/1 від 26.04.2006 року від імені позичальника було здійснено 02 квітня 2012 року, що підтверджується заявою на переказ готівки від 02 квітня 2012 року. Означена обставина свідчить про переривання строку позовної давності, адже у відповідності до ч.1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Доводи відповідача [PERSON] з того приводу, що особисто нею не здійснювалось таке погашення та про те, що такий доказ є фальшивим судом не сприймаються, оскільки зобов'язання за кредитним договором не є такими, що нерозривно і невід'ємно пов'язані з особою позичальника. Суд зауважує, що такі грошові зобов'язання можуть бути виконані в натурі не лише самим позичальником, а й іншою особою, зокрема на виконання умов договору доручення, чи внаслідок іншої домовленості між позичальником та третіми особами. Судом встановлено, що означені грошові кошти від імені позичальника надішли до каси банку та були зараховані саме в рахунок погашення за вказаним кредитним договором. Відповідно до вимог ч.3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново, а відтак в суду відсутні правової підстави для застосування наслідків спливу загальних строків позовної даності до майнових вимог позивача. Разом з цим, суд встановивши обставини справи доходить висновку, що означена сума заборгованості за кредитним договором № 767/1 від 26 квітня 2006 року у загальному розмірі 295 013 (двісті дев'яносто п'ять тисяч тринадцять) грн. 54 коп. підлягає стягненню виключно із позичальника (відповідача по справі) [PERSON], оскільки правових підстав стягнення в солідарному порядку із ТОВ «Кінотеатр «Валентина» не вбачається з огляду на нижченаведене. Як зазначалось вище, в забезпечення виконання зобов'язань позичальника ([PERSON].) за вищевказаним Кредитним договором № 767/1 від 26.04.2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр «Валентина» було укладено Договір поруки від 26.04.2006 року. Відповідно до умов такого договору поруки ТОВ «Кінотеатр «Валентина» взяло на себе на добровільних засадах зобов'язання відповідати перед банком по зобов'язаннях Відповідача-1, які виникають з умов Кредитного договору в їх повному обсязі. Відповідно до статті 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника, боржник і поручитель відповідають перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Оглядом вказаного договору поруки судом встановлено, що від імені поручителя такий договір підписав [PERSON], що діяв на підставі довіреності посвідченої 21 квітня 2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1581. Разом з цим, Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.03.2014 року по справі № 904/5215/13 встановлено, що у директора ТОВ «Кінотеатр «Валентина» не було повноважень щодо видачі представникові ТОВ "Кінотеатр "Валентина" довіреності від 21 квітня 2006р. з правом подавати заяви, розписуватись, отримувати необхідні довідки та документи, підписувати договори поруки та застави, згідно протоколу загальних зборів ТОВ "Кінотеатр "Валентина" №7 від 10.04.2006р., а також, сплачувати необхідні платежі та виконувати всі інші дії та формальності, пов'язані з цією довіреністю. Означена постанова набула чинності у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, такі встановлені в порядку господарського судочинства обставини щодо відсутності повноважень у директора ТОВ «Кінотеатр «Валентина» на видачу довіреності від 21 квітня 2006 р. з правом подавати заяви, розписуватись, отримувати необхідні довідки та документи, підписувати договори поруки та застави, враховуються судом під час розгляду даної цивільної справи як приюдиційні. Правовою нормою, що закріплена у диспозиції ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Також відповідно до роз'яснень, що містяться у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 N 9 нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Статтею 92 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язані діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Згідно статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Аналогічні за своїм змістом положення містить стаття 180 Господарського кодексу України. Відповідно до статті 241 Цивільного кодексу України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання За змістом вказаної статті вона застосовується до випадків, коли спірний правочин вчиняється представником особи (в силу вимог законодавства чи на підставі довіреності), яка, натомість, вийшла за межі повноважень, наданих їй законом чи довіреністю. Однак стаття 241 Цивільного кодексу України не може бути застосована у разі, коли правочин вчинено особою, що не є представником сторони правочину. Таким чином, для правильного вирішення даного спору суд повинен встановити не тільки, ким підписано спірний договір поруки, але й те, чи була вказана особа представником сторони правочину в силу відповідних приписів цивільного законодавства. З огляду на обставини, що встановлені вказаною постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 31.03.2014 року по справі № 904/5215/13, суд доходить висновку, що договір поруки від 26.04.2006 є правочином з пороками суб'єктного складу через укладання такого правочину саме не уповноваженою особою, у зв'язку з чим такий правочин має важливий дефект у своєму складі. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недотримання в момент його здійснення стороною вимог правомірності правочину (ст. 203 ЦК України). Так, відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства і моральним принципам суспільства, а особа, яке вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 216 ЦК нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, які пов'язані з його недійсністю. Згідно зі ст. 236 ЦК, моментом недійсності нікчемного правочину є момент його вчинення. Таким чином, оскільки спірний договір поруки укладений не уповноваженою особою він є нікчемним в силу вказаних вимог матеріального закону, а відтак такий договір не може породжувати відповідних юридичних наслідків для його сторін. Оскільки сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника другої сторони відповідних повноважень, то її засновані на цій угоді вимоги до другої сторони (від імені якої укладено угоду) задоволенню не підлягають. При цьому припущення про те, що сторона, з якою укладено угоду, знала або повинна була знати про відсутність у представника юридичної особи або керівника такої юридичної повноважень на вчинення певних дій, ґрунтується на її обов'язку перевіряти такі повноваження (у тому числі повноваження керівника юридичної особи видавати певні довіреності щодо вчинення конкретних юридичних дій, обмеження на вчинення яких встановлені статутом господарського товариства). Також з аналізу наведених норм цивільного законодавства вбачається, що однією з головних особливостей нікчемного правочину є відсутність необхідності визнання такого правочину недійсним в судовому порядку. Тобто, стороні нікчемного правочину надається можливість відмовитися від виконання зобов'язань без рішення суду, за правилами, які притаманні правовому інституту неукладеної угоди. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що означений договір поруки,як нікчемний правочин, не може породжувати відповідних зобов'язань для Товариства з обмеженою відповідальністю «Кінотеатр Валентина», а відтак суд не має правових підстав для стягнення в солідарному порядку із такого господарського товариства, як поручителя, суми боргу за вказаними кредитними зобов'язаннями [PERSON]. Відтак, в задоволенні позову в частині пред'явлених«Державний ощадний банк України» майнових вимог до ТОВ «Кінотеатр Валентина» слід відмовити. З урахуванням того, що у позичальника [PERSON] перед позивачем існує заборгованість, яка добровільно не сплачується, а одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається, суд вважає за необхідне стягнути з вказаного відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 767/1 від 26 квітня 2006 року у загальному розмірі 295 013 (двісті дев'яносто п'ять тисяч тринадцять) грн. 54 коп. яка складається з простроченої заборгованості по тілу кредиту у розмірі 192 000 грн., пені за несвоєчасне повернення кредиту у розмірі 35 040 грн. 00 коп., трьох відсотків річних за несвоєчасне погашення основного боргу у розмірі 27 125 грн. 85 коп., витрат від інфляції у розмірі 40 847 грн. 69 коп., а в решті позовних вимог відмовити за безпідставністю. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає про наступне. Частиною 1 статті 88 ЦПК України передбачено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Тому на підставі ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача судові витрати, що були ним понесені, пропорційно до розміру задоволених позовних витрат понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору в розмірі 2 950 (дві тисячі дев'ятсот п'ятдесят) грн. 13 коп. Судові витрати за зустрічним позовом віднести на рахунок позивача за таким позовом [PERSON] відповідно до вимог означеної ч.1 ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного і

Outcome: partial