Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 1100000,00 грн., витрат за надання правової допомоги адвоката в розмірі 5000,00 грн. та судового збору. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 травня 2015 року між нею та [PERSON] (відповідачем), було укладено нотаріально засвідчений попередній договір, згідно якого сторони прийняли на себе зобов'язання у строк не пізніше 01.09.2015 року укласти основний договір купівлі-продажу, предметом якого буде нерухомість: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 248,40 кв.м, житловою площею 100,70 м.кв., що розташований за адресою: Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Квіткова, будинок 10 (десять) (колишня адреса: Україна, Харківська область, Харківський район, село Циркуни, вулиця Наукова, будинок (десять)); земельна ділянка площею 0,10 га, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, надвірних споруд, що розташована за адресою: Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Квіткова, будинок 10 (десять) (колишня адреса: Україна, Харківська область, Харківський район, село Циркуни, вулиця Наукова, будинок (десять)). На забезпечення виконання умов попереднього договору про укладення основного договору позивач декількома платежами надала, а відповідач отримала грошове забезпечення у загальному розмірі 550000,00 грн., яке при укладенні основного договору буде зараховане в рахунок належної оплати нерухомості. 22 червня 2015 року між позивачем та відповідачем було укладено нотаріально засвідчений договір про внесення змін № 1 до попереднього договору. Приватним нотаріусом було засвідчено, що на забезпечення умов попереднього договору про укладення основного договору позивач надала, а відповідач отримала грошове забезпечення у загальному розмірі 550000,00 грн., яке при укладенні основного договору буде зараховане в рахунок належної оплати нерухомості за ціною, передбаченою п. 2 попереднього договору. Відповідно до п. 11 договору про внесення змін № 1 до попереднього договору відповідач, яка отримала грошове забезпечення у розмірі 550000,00 грн., у випадку порушення нею умов попереднього договору зобовязана сплатити позивачу подвійну суму грошового забезпечення у розмірі 1100000,00 грн. Згідно попередньої домовленості з відповідачем по справі, 31.08.2016 року позивач прибула до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 20 з метою укладання та нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості, однак, відповідач в призначений день та місце не зявилася. Також, як стало відомо позивачу від третіх осіб, зазначена нерухомість знаходиться в іпотеці. Пунктом 15 укладеного попереднього договору від 18 травня 2015 року визначено, що відповідач гарантує, що зазначена нерухомість нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, іншим способом не відчужена, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, на вказане вище майно не поширюються права третіх осіб як у межах, так і за межами України (в тому числі за договорами найму (оренди) чи шлюбним договором), інші речові права тощо, а також що не мають право користування цим житловим будинком малолітні та неповнолітні діти. З наведеного вбачається, що відповідач не мала права здійснювати продаж предмета іпотеки (зазначеної нерухомості), в тому числі й укладати з позивачем попередній договір та договір про внесення змін №1 до попереднього договору з отриманням за ними від позивача грошового забезпечення у загальному розмірі 550000,00 грн. Таким чином, основний договір купівлі-продажу зазначеної нерухомості не був укладений, відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, на неодноразові прохання позивача в добровільному порядку сплатити суму подвійного завдатку відповідач відмовляє, у зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 22.04.2016 року було відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі, відкрито провадження у справі, призначено цивільну справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 10.05.2016 року було накладено арешт на майно та грошові кошти, яке на праві власності належить відповідачу. Представник позивача у судове засідання 11.07.2016 року з`явився, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та ухвалити заочне рішення по справі. Відповідач у судове засідання 11.07.2016 року не з'явилася, причини неявки суду не повідомила, була повідомлена належним чином про час і місце судового розгляду справи, про що свідчать матеріали справи, заяв про слухання справи за її відсутності до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв'язку з неодноразовою неявкою відповідача в судові засідання, враховуючи те, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, відповідач належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає їх належними, допустимими та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Суд приходить до переконання, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню в повному обсязі. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено попередній договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №318. Відповідно до п. 1 цього попереднього договору відповідач та позивач зобовязалися у строк не пізніше 01.09.2015 року, на умовах, встановлених цим договором, укласти основний договір купівлі-продажу, предметом якого буде нерухомість: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 248,40 кв.м, житловою площею 100,70 м.кв., що розташований за адресою: Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Квіткова, будинок 10 (десять) (колишня адреса: Україна, Харківська область, Харківський район, село Циркуни, вулиця Наукова, будинок (десять)); земельна ділянка площею 0,10 га, надану для будівництва та обслуговування жилого будинку, надвірних споруд, що розташована за адресою: Україна, Харківська область, місто Харків, вулиця Квіткова, будинок 10 (десять) (колишня адреса: Україна, Харківська область, Харківський район, село Циркуни, вулиця Наукова, будинок (десять)), що надалі іменується "нерухомість". Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 22.07.2015 року № 456 адресу: Харківська область, Харківський район, село Циркуни, вулиця Наукова, будинок 10 було змінено на адресу: місто Харків, вулиця Серебрякової, будинок 10. Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Згідно із ч. 3 ст. 635 ЦК України зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Як свідчать матеріали справи, 22 червня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено договір про внесення змін № 1 до попереднього договору (посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу від 18 травня 2015 року зареєстровано в реєстрі за № 318), посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 405. Судом встановлено, що на забезпечення належного виконання умов попереднього договору про укладення основного договору позивач декількома платежами надала, а відповідач отримала грошове забезпечення у загальному розмірі 550000,00 грн., яке при укладенні основного договору повинно було бути зараховане в рахунок належної оплати нерухомості за ціною, передбаченою п. 2 цього договору. Факт отримання відповідачем вказаних коштів підтверджується п. 10 нотаріально засвідченого договору № 1 про внесення змін № 1 до попереднього договору. У відповідності до п. 3 попереднього договору, для виконання зобов'язань з укладення основного договору, сторони зобов'язались в обумовлений строк з'явитися з усіма необхідними документами до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: м.Харків, просп. Гагаріна, буд. 20 з метою нотаріального засвідчення основного договору. Згідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, договір є підставою для виникнення цивільного обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу. Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ч. 1 ст. 532 ЦК України, передбачено, що місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Як свідчать матеріали справи, 01.09.2016 рокупозивачем було належним чином виконано обумовлений попереднім договором обов'язок з'явитися до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за адресою: місто Харків, проспект Гагаріна, будинок 20 з метою укладання та нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу зазначеної нерухомості, що підтверджується довідкою від 01.09.2015 року, виданою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] Однак, в обумовлений у п. 3 попереднього договору строк, відповідач в офіс нотаріуса не з'явилась. Жодних нотаріально посвідчених угод про продовження терміну для укладення основного договору між сторонами не оформлювалось. У ч. 1 ст. 613 ЦК України зазначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. В даному випадку, відповідач позбавила позивача можливості укласти з нею основний договір купівлі-продажу нерухомостіна умовах, визначених нотаріально засвідченим попереднім договором від 18 травня 2015 року та нотаріально засвідченим договором про внесення змін № 1 до попереднього договору від 22 червня 2015 року, укладені між нею і позивачем, оскільки не з'явилася до місця виконання зобов'язання у належний строк. У відповідності до ч. 1 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Отже, суд вважає, що позивач виконав всі свої зобов'язання за договорами, укладеними сторонами по справі, належним чином та в повному обсязі. Також як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, зазначена нерухомість знаходиться в іпотеці. П. 14 засвідченого нотаріально попереднього договору від 18 травня 2015 року, укладеного між позивачем та відповідачем, визначено: "Сторони свідчать, що в момент вчинення цього правочину вони: усвідомлювали значення своїх дій і керували ними, мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; правочин укладений не під впливом тяжкої для них обставини і на вкрай невигідних умовах; правочин вчинений не під впливом помилки, обману або насильства; правочин вчинений без наміру приховати будь-які інші правочини, не є фіктивним, удаваним, не суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей"; п. 15: "Сторона 1 гарантує, що нерухомість нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, іншим способом не відчужена, як внесок до статутного фонду юридичних осіб не внесена, на вказане вище майно не поширюються права третіх осіб як у межах, так і за межами України (в тому числі за договорами найму (оренди) чи шлюбним договором), інші речові права тощо, а також що не мають право користування цим житловим будинком малолітні та неповнолітні діти". З наведеного вбачається, що відповідач не мала права здійснювати продаж предмета іпотеки (зазначеної нерухомості), в тому числі й укладати з позивачем попередній договір та договір про внесення змін №1 до попереднього договору з отриманням за ними від позивача грошового забезпечення у загальному розмірі 550000,00 грн. Таким чином, відповідач за зазначеними договорами, укладеними сторонами по справі, допустив прострочення, чим зробив неможливим виконання позивачем своїх обов'язків з укладення основного договору купівлі-продажу нерухомості, тобто, відповідач порушив зобов'язання, а тому до нього згідно ст. 611 ЦК України мають бути застосовані правові наслідки. У ч. 1 ст. 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Такі правові наслідки були передбачені у договорі про внесення змін №1 до попереднього договору від 22 червня 2015 року, укладеному між позивачем та відповідачем, а саме у п. 11 зазначено, що "[PERSON], яка отримала грошове забезпечення у розмірі 550000,00 грн., у випадку порушення нею умов попереднього договору зобовязана сплатити [PERSON] подвійну суму грошового забезпечення у розмірі 1100000,00 грн." Таким чином, сторони домовились, що правовими наслідками у випадку невиконання відповідачем зобов'язань за умовами договору про внесення змін №1 до попереднього договору є те, що вона зобов'язана сплатити позивачу подвійну суму грошового забезпечення у розмірі 1100000,00 грн. Судом встановлено, що зазначена у п. 11 договору про внесення змін № 1 до попереднього договору, подвійна сума грошового забезпечення відповідачем позивачу не сплачена. Відповідно, з 01.09.2015 року відповідач використовує отримані від позивача кошти на власний розсуд без відповідних правових підстав. Тобто, відповідач порушила умови нотаріально засвідченого попереднього договору від 18 травня 2015 року та нотаріально засвідченого договору про внесення змін № 1 до попереднього договору від 22 червня 2015 року, укладені між нею і позивачем, як в частині зобов'язання укласти основний договір купівлі-продажу, так і в частині обов'язку сплатити позивачу подвійну суму грошового забезпечення. Норма ст. 629 ЦК України, визначає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. За приписами ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. 14.03.2016 року Позивачем направлялася претензія на адресу Відповідача з вимогою про сплату заборгованості в розмірі 1\~100 000,00 грн., але дана претензія була проігнорована Відповідачем. Отже, відповідач допустив порушення цивільної дисципліни, договірних зобов'язань, що спричинило порушення законних прав та інтересів позивача. Для підготовки та написання позовної заяви та інших необхідних документів і подальшого представництва в суді позивач вимушена була звернутися до адвоката. Як свідчать матеріали справи, позивачем було сплачено гонорар адвокату у розмірі 5000,00 грн., що є за своєю природою судовими витратами та підлягає відшкодуванню. Ввідповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката чи іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Пунктом 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України, передбачено, що одним із видів судових витрат є витрати на правову допомогу. Згідно зі ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах"розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Відповідно до п. 47 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах"при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Згідно п. 31 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі - частина перша статті 82 ЦПК), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору при ухваленні судового рішення. У разі якщо судом було відстрочено сплату позивачем судового збору, який із тих чи інших причин до ухвалення рішення у справі сплачено не було, а рішення ухвалено на користь позивача, то стягнення суми судового збору здійснюється безпосередньо з відповідача у дохід Державного бюджету України. На підставі викладеного,

Outcome: approved