Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Представник позивача звернувся з позовом до суду, мотивуючи тим, що 30 червня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNF0GK0000000093, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в національній валюті України на загальну суму 135660 гривень на термін до 30 червня 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Крім цього, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, в якому поручитель [PERSON] взяв на себе прямі зобов`язання відповідати перед банком по зобов`язаннях [PERSON] за кредитним договором. Відповідно до умов договору позичальник повинен здійснювати погашення заборгованості в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач за кредитним договором повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Відповідачка не виконувала покладені на неї договором зобов`язання щодо своєчасності погашення кредиту та сплати нарахованих відсотків за користування кредитом, внаслідок чого станом на 28 вересня 2015 року утворилася заборгованість по кредитному договору в сумі 347442 гривні 91 копійки, в зв`язку з чим представник позивача змушений звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором та сплаченого судового збору. 25 листопада 2015 року ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (т.1 а.с.24). 24 листопада 2016 року заочним рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області позовну заяву задоволено (т.1 а.с.121-122). 10 червня 2019 року до суду від представника відповідача надійшла заява про перегляд заочного рішення суду (т.1 а.с.147-149). 23 жовтня 2019 року ухвалою суду заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення від 24 листопада 2016 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості скасовано і призначено справу до розгляду в загальному позовному провадженні на 14 листопада 2019 року (т.1 а.с.170). 14 листопада 2019 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", з участю третьої особи - [PERSON] , про захист прав споживача та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними. В якій прохала: визнати недійсними норми кредитного договору №DNF0GK0000000093 від 30 червня 2009 року, а саме, пункт 4.2 стосовно сплати винагороди за резервування ресурсів у розмірі 6,60% річних від суми зарезервованих ресурсів та пункти 5.3, 6.4 цього договору, відповідно до яких при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривен + 5% від суми договору, як такі що не відповідають вимогам ЗУ "Про захист прав споживачів", та на підставі цього просив зарахувати в рахунок погашення заборгованості за даним договором по тілу кредиту суму сплаченої ним комісії у розмірі 24532 грн. 00 коп. (т.1 а.с.180-183). 25 листопада 2019 року ухвалою Петрівського районного суду Кіровоградської області цивільну справу №941/1578/19 за позовом [PERSON] , від імені якої діє [PERSON] , до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", з участю третьої особи - [PERSON] , про захист прав споживача та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними об`єднати в одне провадження з цивільною справою №400/1396/15-ц за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" від імені якого діє Сафір Федір Олегович, до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості (т.1 а.с.189). 27 грудня 2019 року до суду надійшов відзив банку на зустрічну позовну заяву, в якому банк прохав відмовити [PERSON] в зустрічному позові до банку про захист прав споживача та визнання окремих пунктів кредитного договору недійсними в повному обсязі та прохав застосувати термін позовної давності (т.1 а.с.215-218). Представник Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі, позовні вимоги банку підтримує в повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив у повному обсязі. Представник [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій просить справу розглянути без його участі та без участі [PERSON] , в задоволенні позову банку просив відмовити, вимоги зустрічного позову підтримав в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 30 червня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNF0GK0000000093, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в національній валюті України на загальну суму 135660 гривень на термін до 30 червня 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (т.1 а.с.10-12). Крім цього, в забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, в якому поручитель [PERSON] взяв на себе прямі зобов`язання відповідати перед банком по зобов`язаннях [PERSON] за кредитним договором (т.1 а.с.13). Відповідно до умов договору позичальник повинен здійснювати погашення заборгованості в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач за кредитним договором повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Позивач свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачці [PERSON] кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідачка не виконувала покладені на неї договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 28 вересня 2015 року має заборгованість - 347442,91 гривень 91 копійки, з яких: 111493 гривні 06 копійок - заборгованість за кредитом; 77341 гривні 95 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24650 гривень 80 копійок - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 117174 гривні 10 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; а також штрафи - 250 гривень - копійок (фіксована частина), 16533 гривні 00 копійок (процентна ставка), згідно розрахунку суми заборгованості(а.с.3-5). У зв`язку із невиконанням [PERSON] умов кредитного договору на її адресу та адресу [PERSON] були направлені письмові вимоги про усунення порушень (а.с.6-9). Однак відповідачкою [PERSON] свої зобов`язання, передбачені кредитним договором, не виконано, заборгованість не сплачена. Відповідно до п.2 п.4, п.6 договору поруки поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов`язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. У випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п`яти календарних днів з моменту її отримання. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У відповідності зі ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, тобто причини невиконання відповідачем зобов`язань правового значення для справи не мають. Згідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із частинами 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином з відповідачів по первісному позову на користь позивача необхідно стягнути 111493 грн. 06 коп. - заборгованість за кредитом, 77341 грн. 95 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом, та 24650 грн. 80 коп. - заборгованість по комісії за користуванням кредитом. Що стосується заборгованості за пенею та штрафу (процентна складова), то вони не підлягають стягненню,виходячи з наступного. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами кредитного договору між сторонами погоджено два види забезпечення виконання зобов`язань: у вигляді сплати пені та штрафу, який визначений у фіксованій грошовій сумі (250 грн.), плюс в процентному відношенні (5% від суми заборгованості). Тобто, за одне й те саме порушення зобов`язання передбачена подвійна відповідальність одного виду. Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому з урахуванням вищевикладеного, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. На це звертає увагу Верховний Суд України у правовій позиції, висловленій 21.10.2015р. у справі № 6-2003цс15, яка є обов`язковою для застосування для всіх судів України. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості по кредитному договору в сумі 111493 грн. 06 коп. (одержаних кредитних коштів), 77341 грн. 95 коп. - заборгованості по процентам за користування кредитом, та 24650 грн. 80 коп. - заборгованості по комісії за користуванням кредитом та штрафу (фіксована складова) в сумі 250 грн. 00 коп., що відповідає узгодженим сторонами умовам кредитного договору, (а.с.10-12) та вимогам ст.ст. 1049, 1054, 1056-1 ЦК України. Також, вирішуючи питання про розподіл судових витрат за первісним позовом відповідно до вимог статті ст. 141 ЦПК України та Закону України "Про судовий збір", суд вважає за необхідне покласти на відповідача частину витрат позивача пропорційно до задоволених вимог, а саме: частину витрат позивача на сплату судового збору пропорційно до задоволених вимог в сумі 3006 грн. 20 коп. та частину витрат позивача, пов`язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача [PERSON] , пропорційно до задоволених вимог в сумі 110 грн. 70 коп. Щодо вимог за зустрічним позовом суд дійшов висновку про відмову в задоволенні зустрічних вимог повністю, виходячи з наступного. 30 червня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №DNF0GK0000000093, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит в національній валюті України на загальну суму 135660 гривень на термін до 30 червня 2019 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (т.1 а.с.10-12). Судом встановлено, що укладений сторонами кредитний договір №DNF0GK0000000093 від 30 червня 2009 року є посвідченим кожною з сторін в договорі, від імені банку підписом повноважної особи банку з наведеними реквізитами, яка діє на підставі довіреності, та скріплена печаткою банку, позичальник [PERSON] розписалася особисто під договором та під кожною сторінкою вказаного договору. В договорі також мається позначка, що один з оригіналів примірника цього договору є отриманий позичальником особисто, про що остання також розписалася. Згідно п.4.2 договору сторони погодили, що за резервування банком ресурсів у розмірах, зазначених у графіку погашення кредиту, за це позичальник сплачує банку винагороду у розмірі згідно п.8.1, тобто у розмірі 6,60% річних від суми зарезервованих ресурсів. Відповідно до п.5.3 договору сторонами встановлено, що при порушенні строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень + 5% від суми договору. У відповідності до п.6.4 аналогічно встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 гривень + 5% від суми позову. Представник банку у відзиві на зустрічну позовну заяву звернувся з заявою, в якій просив застосувати до зустрічних позовних вимог наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 01.10.2014 року в справі № 6-134цс14. Доводи представника позивача за первісним позовом про те, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки про порушення свого права вона дізналася, коли отримала фахову консультацію досвідченого юриста (т.1 а.с.197-201), судом не приймаються до уваги як безпідставні, оскільки відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В даному випадку [PERSON] про умови, викладені у пунктах 4.2, 5.3 та 6.4 кредитного договору №DNF0GK0000000093 від 30 червня 2009 року, була обізнана з часу його укладення, тобто з 30 червня 2009 року. Отже, трирічний строк позовної давності закінчився 30 червня 2012 року. При зверненні до суду, будь-яких письмових доказів щодо поважності пропуску строку позовної давності подано не було, як і не було надано переконливих аргументів щодо наявності у позивача об`єктивних перешкод звернутися за юридичною допомогою чи до спеціаліста в галузі економіки в межах встановлених законом строків, які є розумними і достатніми для захисту порушеного права. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано право кожного на розгляд його справи судом. Реалізація наведеного права має відбуватися із дотриманням строку позовної давності, що забезпечує юридичну визначеність та остаточність судового рішення. З огляду на практику Європейського суду з прав людини механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у ст.261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 22.02.2017 у справі № 6-17цс17. А тому, відповідно до вимог ч.4 ст.267 ЦК України, суд вважає за необхідне в задоволенні зустрічного позову відмовити. Вказані правовідносини регулюються ст.ст.525, 526, 530, 536, 550, 610, 611, 625, 1048, 1049, 1050,1054 Цивільного кодексу України.

Outcome: partial