Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

До суду з позовною заявою звернувся [PERSON] до [PERSON] Алімпієвни, третя особа: Одеська міська рада про визнання права власності на господарчі споруди домоволодіння №73 по вул. Отамана Чепіги (Бондарева) у місті Одесі, що складаються з: сараю під літ."Т" площею 43 кв.м, навісу під літ. "Д площею 13 кв.м, сараю під літ. "Е" площею 32 кв.м, гаражу під літ. "З. Позивач свої вимоги обґрунтував тим, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками домоволодіння №73 по вул. Атамана Чепіги у місті Одесі, що набули прав власності на вказане домоволодіння внаслідок отримання спадщини після смерті своїх батьків - [PERSON] та [PERSON]. У складі споруд вказаного домоволодіння наявні самовільно побудовані допоміжні господарські споруди, які позивач вважає своєю власністю. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив їх залишити без задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити на підставі обставин, встановлених в судовому засіданні. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської [PERSON] депутатів трудящих №215 від 26 березня 1957 року [PERSON] була виділена земельна ділянка по вул. Бондарева, діл. №6 площею 527 кв.м під індивідуальне житлове будівництво. 13 липня 1957 року між Житлово-комунальним відділом Виконавчого комітету Ленінської [PERSON] депутатів трудящих та [PERSON] був укладений договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності за яким, [PERSON] була надана у безстрокове користування земельна ділянка №6 по вулиці Бондарева загальною площею 527 кв.м згідно плану земельної ділянки. У відповідності до умов вказаного договору [PERSON] зобов'язався збудувати житловий одноповерховий камяний будинок житловою площею 39,89 кв.м з 3-ма кімнатами на відстані 5,0 метрів від червоної лінії забудови, а також провести ряд робіт із благоустрою прилеглої території. Рішення виконавчого комітету Ленінської Райради депутатів трудящих, план земельної ділянки та проект будівництва будинку є невідємними частинами договору від 13.07.1957 року та зберігалися у відповідному бюро технічної інвентаризації. Протягом періоду з 1957 по 1963 роки [PERSON] був збудований одноповерховий кам'яний будинок під літ. "А", сарай літ. "Б", уборна літ ."В", І - мостіння, 1-4 - огородження. 15 серпня 1963 року Рішенням Виконавчого комітету [PERSON] депутатів трудящих №632 був затверджений акт приймання будинку №73 по вулиці Бондарева у місті Одесі Макаревича [PERSON]. Свідоцтво про право власності [PERSON] за життя не видавалося. Разом із [PERSON] у домоволодінні №73 по вул. Бондарева проживали його дружина [PERSON], та його діти: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Після набуття повноліття [PERSON] та [PERSON] перестали мешкати з батьками у цьому домоволодінні, а [PERSON] залишився на все життя прожавати з батьками та доглядати їх. Ще за життя батька, позивачем здійснювалися роботи з ремонту та відновлення окремих частин домоволодіння, а згодом ним були збудовані господарські допоміжні споруди : сарай під літ."Т площею 43 кв.м, навіс під літ. "Д площею 13 кв.м, сарай під літ. "Е" площею 32 кв.м, гараж під літ. "З". До того ж, протягом цього періоду житловий будинок, позначений на технічному плані домоволодіння під літ. "А", був перебудований та у ньому була добудована житлова кімната площею 13,0 кв.м (кімната 1-2), що знайшло своє відображення у Експлікації внутрішніх площ до плану житлового будинку літера "А по вул. Бондарева №73 як самовільно збудована або переобладнана площа, що також збільшило загальну площу житлового будинку з 39,8 кв.м до 58,0 кв.м. 29 липня 1977 року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді ? частини житлового будинку, що знаходиться у місті Одесі по вул. Бондарева під №73, прийняла його дружина [PERSON]. У відповідності до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 червня 1982 року, спадщина після смерті [PERSON] складалася у цілому з однієї камяної житлової будівлі, загальною площею 39,8 кв.м, з надвірними спорудами: І- мостіння, 1-4 - огорожа, літ. "В" - туалет, розташованих на земельній ділянці площею 527 кв.м. Інша частина (1/2 частина) домоволодіння згідно свідоцтва про право власності від 07.06.1982 року належала [PERSON] як доля у спільному майні подружжя, набута за час перебування у шлюбі із [PERSON] 19 листопада 1987 року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на домоволодіння №73 по вул. Бондарева у м. Одесі, яку прийняли у рівних частках [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (як онучка за правом представлення після смерті свого батька [PERSON]). Ухвалою Ленінського районного суду м. Одеси від 26 грудня 1989 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розподіл спадкового майна, була затверджена мирова угода, за якою [PERSON] відмовилася від належної їй 1/3 частини спадкового домоволодіння на користь [PERSON] та [PERSON], які, у свою чергу, зобов'язались сплатити їй компенсацію по 1000 рублів за її долю у спадковому домоволодінні. 25 березня 2015 року року Суворовський районний суд м. Одеси ухвалив рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] Оліємпієвича про усунення перешкод у користуванні спільною власністю, виділ частки у спільній частковій власності в натурі, про визнання права власності, яким задовольнив позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі: виділив у натурі у власність [PERSON] 60/100 частин спірного житлового будинку, виділив [PERSON] 40/100 частин спірного житлового будинку за умови відповідної перебудови, зобов'язав сплатити позивачку на користь відповідача грошову компенсацію за частину частки у праві спільної часткової власності, виділив у користування позивача та відповідача земельні ділянки площею 377 кв. м кожному, визначив межі між цими земельними ділянками, припинив право спільної часткової власності між позивачкою та відповідачем, усунув перешкоди позивачу у користуванні власністю. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року було скасоване та ухвалене нове рішення про відмову в позові. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 вересня 2015 року рішення Апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2015 року було скасоване, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року - залишено в силі. До складу будівель, що були розподілені рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 25 березня 2015 року не увійшли господарські будівлі та споруди, що були самовільно збудовані, а саме: сарай під літ."Т" площею 43 кв.м, навіс під літ. "Д" площею 13 кв.м, сарай під літ. "Е" площею 32 кв.м, гараж під літ. "З". Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Як роз'яснюється в постанові № 6 від 30.03.2012р. Пленум ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» в п. 6 зазначається, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень статті 1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування". Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов'язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Зокрема, згідно п. 27 вищезазначеної постанови ПВССУ № 6 від 30.03.2012р. визначає, що розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюються на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed