Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 24.09.2013 року їй на праві власності в порядку спадкування належить будинок за вищевказаною адресою. У вказаному будинку зареєстрований її колишній чоловік - [PERSON], відповідач по справі. З 2013 року відповідач в будинку не проживає, комунальні послуги не сплачує, у підтримці будинку та прибудинкової території в належному стані участі не приймає. Жодних перешкод у користуванні житлом вона йому ніколи не чинила. Відповідач добровільно залишив даний будинок. Його реєстрація позбавляє її можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість, окрім того, призводить до необгрунтованих додаткових витрат. У відкритому судовому засіданні позивачка і її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не подав. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення свідків, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду від 24.09.2013 року [PERSON] на праві власності в порядку спадкування належить будинок [ADDRESS](а.с. 5, 6). Сторони перебували в шлюбі, який 10.10.2013 року розірвано, що підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду(а.с. 9). [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS], що підтверджується довідкою Озадівської сільської ради( а.с.8). Той факт, що відповідач зареєстрований за зазначеною адресою, але не проживає з 2013 року, підтверджується показами свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Які, будучи допитанні в судовому засіданні, зазначили, що на початку грудня 2013 року [PERSON] добровільно, забравши свої речі, залишив будинок [ADDRESS], із того часу там не проживає. Будинок він залишив самостійно. Жодних перепон в користуванні даним будинком йому ніхто не чинив. Де зберігається ключ від будинку він знає. Чому він вирів піти він не вказав. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(ст. 321 ЦК України). Згідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування квартирою та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності на квартиру припиняє право членів його сім'ї на користування нею. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ЖК до членів сім"ї наймача (власника) житлового приміщення віднесено дружину(чоловіка) власника житла, їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Ознака постійного проживання є обов"язковою умовою розуміння сім"ї. Відповідно до ст. 391 цього ж Кодексу, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідач з грудня 2013 року не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому більше року, доказів того, що позивачка або інші особи, чинили йому перешкоди у користуванні спірним житлом не надав, також не надав будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги, про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved