Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-10 00:00:00

7 серпня 2014р. [PERSON] звернулася до Самарського районного суду м.Дніпропетровська із позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном та виселення із будинку №24 по вул. Елеваторній у м.Дніпропетровську без надання іншого житлового приміщення. [PERSON] заявляв позовні вимоги до [PERSON] про визнання права власності, про визнання недійсними та скасування свідоцтв про право власності, про спадщину та скасування реєстрації права власності. Ухвалою суду його вимоги виділені в самостійне позовне провадження. В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Елеваторна, буд.24 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В даному домоволодінні проживає і відповідач - її колишній чоловік, із яким шлюбні відносини припинені з 2004р, а офіційно шлюб розірвано 14.12.2011р. В будинку також проживають та зареєстровані, окрім неї, два її сини: [PERSON], 1992р.н. та неповнолітній [PERSON], 2006р.н. Поведінка відповідача є неналежною: він не сплачує орендну плату за користування належним їй житлом та відмовляється укладати договір оренди. Він постійно вчиняє сварки і бійки. До житла приводить сторонніх осіб без її згоди. Часто погрожує їй та її молодшому сину [PERSON] фізичною розправою, а також настроює старшого сина [PERSON] проти неї та молодшого сина. А 15 квітня 2014р. увечері взагалі на ґрунті неприязних стосунків, навмисно наніс тілесні ушкодження молодшому сину [PERSON] і вона була вимушена звернутися із заявою до міліції з приводу побиття сина. Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 1.08.2014р. [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України та призначено покарання у вигляді 200 годин громадських робіт. Добровільно виселитись із її квартири відповідач відмовляється. Своїми діями він перешкоджає їй користуватися її власністю. Вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Елеваторна, 24 і має право вимагати усунення перешкод щодо користування своїм майном. На підставі викладеного та посилаючись на ст.ст.317, 321,391 та 405 ЦК України, ст.157 та ч.1 ст.116 ЖК України позивачка просила виселити [PERSON] із домоволодіння, що розташоване за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Елеваторна, 24, без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 21 жовтня 2014р. до участі у справі притягнуто в якості третьої особи сина позивача та відповідача [PERSON] В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги і просив усунути перешкоди шляхом виселення відповідача. При цьому він пояснив, що відповідача за ст.116 ЖК України офіційно під розписку не попереджували, а добровільно він виселитися не бажає. Позивачка в судових засіданнях підтримувала позов і пояснила, що відповідач проживав у будинку із 1991р. по 2004р, а останні 10років він проживав як батько старшого сина [PERSON]. Вона була рада, що у відповідача склалися гарні стосунки із молодшим сином, але потім він його побив. Відповідач пропонував укласти договір оренди, але вона йому відмовила в проживанні у її будинку. Відповідач заперечував проти позову і пояснив, що у листопаді 1991р. він із позивачкою одружився і поселився в якості члена сім"ї за місцем проживання дружини у будинку, який належав її матері. Вони проживали дружно і щасливо. У 2011р. шлюб розірвано і в рішенні вказано про припинення шлюбних стосунків у 2009р. Але вони продовжують спільне господарство і він сплачує комунальні послуги, про що є квитанції. Лише 2 місяці тому назад позивачка забрала книжки про сплату комунальних послуг. Ніяких пропозицій про орендну плату від неї не було. Розірвання за рішенням суду шлюбу не позбавляє його права користуватися житлом. Він забезпечує матеріально старшого сина, який навчається в університеті. Позивачка лише рік як працює, має мінімальну заробітну плату, а на протязі 20років вона по суті не працювала. Також він купує продукти для всієї родини і щоденно годує дітей. Ніколи він не руйнував будинку, а тільки постійно дбав. Доказів систематичних порушень правил сумісного проживання позивачкою не надано. Ніякого насильства проти позивачки він не застосовував. Дитину за розлитий керосин він ударив у її присутності і вона не заперечувала. Вона постійно зверталася до міліції, а останнім часом міліція перестала виїзджати по її викликам. Але він змушений був викликати швидку допомогу, оскільки вона вела себе неадекватно. Посилаючись на те, що він проживає у спірному будинку в якості члена сім»ї 24 роки, а після розлучення продовжує вести спільне господарство і годує та виховує дітей, відповідач просив відмовити у позові. Він хвилюється за дітей, якими позивачка не займається, а старший скоро піде служить в армію, а коли повернеться то будинку може не бути, оскільки позивачка бажає його продати. Він готовий був на мирову угоду, але позивачка не бажає зберегти за старшим сином право на проживання у будинку. Третя особа [PERSON] заперечував проти позову, вважав його неправомірним і пояснив, що раніше вони жили дружно. А з 2011р. його батьки конфліктують, посилились сварки з кінця 2013р. Все що матір каже неправда. Батько оплачував комунальні послуги, поки матір не забрала книжки. Він купує продукти і готує їсти. Батько матір не б"є і не настроює його проти неї. У батька нормальні стосунки із його молодшим братом. Матір часто не буває дома і брат голодний. Батько його годує, купує йому подарунки, солодощі і не знущається над ним, а вдарив його 2 рази ременем, коли той розлив каністру бензину по огороду. Матір неодноразово їх виганяла із будинку, у неї мета всіх вигнати, бо хоче продати будинок і купити квартиру. Він хотів би щоб все закінчилось мирно. Будинок великий і є можливість проживати в різних кімнатах. Він просив відмовити матері у позові про виселення батька. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, пояснення третьої особи та свідків, дослідивши письмові докази що в матеріалах справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог з наступних підстав. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.ч.1,4 ст.156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 ЖК України. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частинами 2 та 3 ст. 64 ЖК України передбачено, що до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи перестали бути членами сім"ї наймача, але продовжують проживати у займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов"язки, як наймач та члени його сім"ї. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником 65\\100 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Елеваторна, буд.24 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (ВМО №5527716 реєстр-3-2224 від 2.12.2009р.), яке було зареєстровано в реєстрі права власності нерухомого майна 14.01.2010р. (а.с.6-7). У зазначеній 65\\100 частині домоволодіння, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Елеваторна, буд.24 позивач проживає з двома синами: [PERSON], 1992р.н. та неповнолітнім [PERSON], 2006р.н, що підтверджується довідками квартального комітету. А також проживає колишній чоловік позивача відповідач [PERSON]Ю, який у 1991р. у зв"язку із регістрацією шлюбу поселився у спірний будинок в якості члена сім»ї як чоловік позивача(а.с.15-16). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 14.12.2011р. було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м.Дніпропетровська від 9.11.2009р. під актовим записом №1140 (а.с.10,80). Із 1991р. з часу укладення шлюбу і до теперішнього часу відповідач постійно проживає в [INFO], що пояснювали сторони та підтверджується довідкою голови квартального комітету №4 від 15 серпня 2014р. Суд вважає, що відповідач проживав у спірному домоволодінні в якості члена сім"ї. При вселенні відповідача в 1991р. в зазначений будинок в якості члена сім»ї між сторонами не було іншої угоди щодо користування жилою площею. Враховуючи зміст наведеної вище норми права, суд вважає, що після вселення відповідача [PERSON] у будинок, який на той момент був членом сімї позивача, він придбав усі права, передбачені ст.156 ЖК України, безумовною ознакою чого є його фактичне проживання у цьому будинку. Вказані обставини підтверджені копією свідоцтва про спадщину на ім"я позивача від 2 листопада 2009р, копіями свідоцтв про народження дітей, про розірвання шлюбу, копіями судових рішень, квитанціями та показаннями свідків (т.1 а.с.4-13, 25-31). Із показань свідків [PERSON]І, [PERSON]В, [PERSON]М та [PERSON]І, допитаних в судовому засіданні, вбачається, що відповідач сварок не вчиняє, сплачує комунальні послуги та дбає про дітей. Свідок [PERSON] підтвердила, що сторони з моменту укладення шлюбу проживають у спірному будинку. Відповідач поселився до позивачки як її чоловік. [PERSON]Г, як свідок пояснила, що позивач ніде не працює. В судовому засіданні свідок [PERSON] також показала, що їй відомо що між сторонами є спір про житло і старший син може залишитися без житла. Відповідач матеріально спроможний і підтримує дітей. А позивачці необхідно зробити медичне обстеження. [PERSON] пояснила, що у позивачки погані стосунки із дітьми. Старшого сина вона виганяла та писала на нього заяви в міліцію. А молодшого сина вона часто не годує. Вона постійно безпричинно викликала працівників міліції. Був такий випадок, коли працівники міліції приїхали по виклику, а у них дома нікого немає. Свідок [PERSON] пояснила, що старший син сторін [PERSON] дуже хороший, а позивачці потрібна медична допомога. Стосовно молодшого сина, позивачка у неї цікавилась як його влаштувати в інтернат, бо вона хоче працювати і їй ніколи дивитись за дитиною. Окрім того, приходячи до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] суд також виходив з того, що в разі припинення сімейних відносин із власником будинку колишні члени його сімї не втрачають право користування займаним ними жилим приміщенням. Та обставина, що особа є власником жилого приміщення, а отже має охоронюване законом право володіти, користуватися і розпоряджатись належним йому майном, сама по собі не може бути підставою для виселення інших осіб, які там правомірно проживають. Не є підставою для виселення членів сімї власника будинку, в тому числі й колишніх, і факт переходу власності на будинок до іншої особи, оскільки їхнє право врегульоване житловим законодавством, за яким згідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні ним інакше як з підстав і в порядку, передбаченому законом. Норми ст.391 ЦК України, на які посилалася позивач як на підставу задоволення свого позову, не передбачають виселення. Відповідач був вселений в спірну квартиру як член сімї позивача, а згідно із вимогами ст.157 ЖК України членів сімї власника житлового будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Безспірних доказів, які б свідчили про те, що відповідач порушує правила ст.116 ЖК України, суду не надано. Те, що відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, суд не може прийняти до уваги, оскільки він отримав покарання за вироком суду, згідно якого малолітній син позивача вилив із каністри керосин, після чого відповідач ременем спричинив йому легкі тілесні ушкодження. Окрім того, його дії не були направлені на порушення правил сумісного проживання. Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Критично суд відноситься до тверджень представника позивача в частині того, що відповідач не є членом сімї позивача, а права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідним від прав самого власника, оскільки дитина відповідача залишалась проживати у даному будинку і статус члена сімї власника мають особи не тільки першого ступеня споріднення, а відносини між власником житлового приміщення та членами його сімї, в тому числі і колишніми, носять речово-правовий, а не особовий характер, у звязку із чим розірвання шлюбу і припинення членства сімї не є підставою для припинення встановленого сервітутного права на проживання. Посилання позивача як на доказ для підтвердження позову на показання свідка [PERSON]М, суд не може прийняти до уваги, оскільки її показання в основному зі слів самої позивачки та є загальними і не конкретними. Свідок вказала на постійні конфлікти між сторонами, але коли це було та за яких обставин не змогла пояснити. Окрім того, показання свідка [PERSON] не підтверджені в судовому засіданні іншими доказами. Також пояснення свідка [PERSON] не можливо прийняти до уваги, оскільки він пояснив, що товаришує із позивачкою і про складні стосунки із відповідачем йому відомо з її слів, а сам очевидцем сварок не був. Не конкретні твердження позивача про фізичний, психологічний та моральний тиск з боку відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки це не свідчить про перешкоди у користуванні майном і не є підставою для виселення відповідача.

Outcome: dismissed