Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-04 00:00:00

21 серпня 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулося до суду із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення (а.с.3-4), пізніше уточненим (а.с.55-58), стверджуючи, що відповідно до укладеного договору №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.11.2021 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач та відповідач уклали договір іпотеки №ODTIGI0000001435, за яким відповідач передав і іпотеку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS]. Однак, в порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання не виконує, у звязку з чим станом на 24.06.2014 року виникла заборгованість у розмірі 492933,95 грн. У звязку з цим позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року в розмірі 492933,95 грн.: - звернути стягнення на квартиру загальною площею 52,40 кв.м., житловою площею 30,10 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року) Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з укладанням від його свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отиманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, наобхідних для продажу предмету іпотеки; - виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою [ADDRESS]; - стягнути з відповідача судові витрати. В письмових поясненнях (а.с. 96-97, 121-122) та в судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі, просив суд його задовольнити. Представник відповідача не визнав позов, посилаючись в письмових запереченнях (а.с. 66-67, 131-132) та в судовому засіданні на те, що на протязі усього часу після підписання кредитного договору відповідач здійснював сплату ануітетних платежів в порядку, передбаченому договором, вказує, що у липні 2009 року при сплаті чергового платежу за кредитним договором йому повідомили, що відсоткова ставка за кредитним договором збільшена з 15% річних до 30% річних, у звязку з чим у нього утворилася прострочена заборгованість та нараховані відповідні штрафні санкції, тому він (відповідач) змушений був звернутися до суду з позовом про захист свого порушеного права. Рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 07 листопада 2013 року визнано збільшення ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки до 30% на рік за договором про іпотечний кредит №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], незаконним та зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок платежів за первісною відсотковою ставкою в розмірі 15% на рік та надлишок грошових коштів зарахувати в суму погашення тіла кредиту. Також, сторона відповідача вказує, що посилання позивача на наявність прострочених платежів на суми: 508,66 грн., 1664,19 грн., 1323,19 грн., 1323,19 грн., 2323,19 грн., 1023,19 грн. не можуть бути підставою для задоволення позову останнього, оскільки їх розмір є незначним по відношенню до вартості предмету іпотеки та до погашення вказаних сум існували перешкоди з боку банку, який відмовлявся приймати саме прострочений платіж. На підставі викладеного відповідач вважає, що його вини у порушенні зобовязання немає. Крім того, сторона відповідача посилається в письмових запереченнях проти позову на пропуск позивачем строків позовної давності, що є окремою підставою для відмови у задоволенні позову. Третя особа [PERSON] була належним чином сповіщена про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явилася та надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позовних вимог заперечила (а.с.128, 143). Заслухавши представників сторін, з'ясувавши обставини справи та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з положеннями статей 530, 612, 625 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У відповідності до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістью виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 300000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 13.11.2021 року (а.с.12-15). В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивач та відповідач уклали договір іпотеки №ODTIGI0000001435, за яким відповідач передав і іпотеку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру, яка розташована за адресою [ADDRESS] (а.с.16-18). Згідно копії рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04.11.2014 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.03.2006 року до 09.09.2013 року та [PERSON] у порядку поділу спільного майна подружжя, виділено квартиру яка розташована за адресою [ADDRESS] та автомобіль (а.с.155-157). Правове регулювання процедури звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється Законом України "Про іпотеку". Відповідно до положень ст.572 ЦК України, ст.ст.33, 35 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушень у не менш ніж тридцятиденний строк. У цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Недотримання цих правил є перешкодою для звернення стягнення на предмет іпотеки, але не перешкодою для звернення з позовом до боржника про виконання забезпеченого іпотекою основного зобов'язання відповідно до ч.2 ст.35 Закону України "Про іпотеку". З огляду на ч.3 ст.35 Закону України "Про іпотеку", вимога, встановлена частиною першою цієї статті, не перешкоджає іпотекодержателю здійснювати свої права, визначені статтею 12 цього Закону, без попереднього повідомлення іпотекодавця, лише у випадках, якщо викликана таким повідомленням затримка може спричинити знищення, пошкодження чи втрату предмета іпотеки. Відтак, невиконання позичальником боргового зобов'язання надає право позикодавцю на свій розсуд здійснити звернення стягнення на предмет іпотеки або за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса чи за договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно розрахунку заборгованості станом на 24.06.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 492933,95 грн., яка складається з: 278535,09 грн. заборгованість за кредитом, 121126,33 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 48460,35 пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, 44812,18 грн. штраф (процента складова) (а.с.6-9, 105-108). Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами існував спір щодо підвищення ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки по кредитному договору. Так, рішенням Малиновського районного суду м.Одеса від 07 листопада 2013 року визнано збільшення ПАТ КБ «Приватбанк» в односторонньому порядку відсоткової ставки до 30% на рік за договором про іпотечний кредит №ODTIGI0000001435 від 13.11.2007 року, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], незаконним та зобовязано ПАТ КБ «Приватбанк» здійснити перерахунок платежів за первісно відсотковою ставкою в розмірі 15% на рік та надлишок грошових коштів зарахувати в суму погашення тіла кредиту. Визнано п.8.9 Договору про іпотечний кредит недійсним (а.с.88-90). Рішенням апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року рішення Малиновського районного суду м.Одеса від 07 листопада 2013 року в частині задоволення позовних вимог про визнання п.8.9 Договору про іпотечний кредит скасовано та ухвалено нове про відмову у їх задоволенні, в іншій частині залишено без змін (а.с.40-43). Згідно копії ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 квітня 2014 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення апеляційного суду Одеської області від 19 лютого 2014 року залишено без змін (а.с.44-46). Крім того, сплата відповідачем до виникнення спору щодо відсоткової ставки ануітетних платежів в порядку, передбаченому іпотечним договором, підтверджується копіями квитанцій (а.с.32-39, 158). В судовому засіданні представник позивача надав до суду письмові пояснення на заперечення відповідача (а.с. 96-97, 121-122), в яких зазначається, що за період з 13.12.2007 року по 13.03.2009 року відповідач дійсно здійснював оплати в повному обсязі, майже без затримок та починаючи з 10.0.2009 року відповідач здійснював проплати із затримками, не в повному обсязі, наприклад (дослівно за текстом оригіналу): «.. січень 2010 року, жовтень 2010 року, грудень 2010 року, лютий-квітень 2011 року і т.і, інколи зовсім пропускаючи черговий платіж, як то наприклад травень 2009 року…». Отже, суд приходить до висновку, що відповідачем періодично здійснювалися перерахунки платежів за кредитним договором із затримками, які у подальшому погашалися перед банком. Вказане підтверджується виписками з рахунку [PERSON], наданими позивачем (а.с.98-104, 123-127). Також, до матеріалів справи долучений розрахунок заборгованності, наданий відповідачем (а.с.133-135). Однак, позивачем не спростовано вказаний розрахунок. Отже, зважаючи на зміст заявлених банком позовних вимог предметом доказування є обставини про виконання позичальником своїх зобов'язань і заперечення відповідача проти заявлених вимог. В разі встановлення порушень виконання боржником умов кредитного договору доказуванню підлягають обставини про платежі, які має виплатити боржник у зв'язку із порушенням договору і пеня (аналогічна позиція Ухвала Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 грудня 2012 року у справі за позовом ПАТ «УкрСиббанк», згідно якої справу направлено на повторний розгляд до суду 1 інстанції). Таким чином, суд вважає, що у разі порушення боржником вимог іпотечного договору, банк має право вимагати стягнення штрафних санкцій, передбачених цим договором, однак вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки, є неспіврозмірною. При цьому суд бере до уваги, те, що спірна квартира, яка розташована за адресою [ADDRESS] є єдиним місцем проживання відповідача (а.с.59), доказів про наявність іншого нерухомого майна у відповідача суду не подано, а тому суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позову. Також, слід відмовити у задоволенні вимоги позивача про виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, розташованій за адресою [ADDRESS], оскільки вона є похідної від вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Між тим, виселення повинно проводитися в порядку, передбаченому законом. Згідно з ч.1 ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ст.109 Житлового Кодексу України - звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Однак, відповідно до ч.4 ст.9 Житлового Кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку, передбачених законом. У частинах 2, 3 ст.40 Закону України "Про іпотеку" законодавець встановив певний порядок дій Банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Законом передбачено проведення процедури виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення і під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Так, відповідно до копії повідомлень від 12.06.2014 року та від 13.06.2014 року вбачається, що ПАТ «ПриватБанк» звернувся на адресу [PERSON] про усунення порушень зобовязань за кредитним договором шляхом погашення боргу та розяснено, що у разі невиконання порушеного зобовязання, Банк буде змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та зобовязання виселення (а.с.10). Однак, в даному випадку суду не надано доказів отримання відповідачем письмової вимоги, що є підставою для відмови у задоволенні позову і з цих підстав, в частині виселення відповідача з житлової квартири, яка є предметом іпотеки. Наявність в матеріалах справи копій рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення на адресу [PERSON] (а.с.11), не є доказом отримання ним письмових вимог банку, оскільки на них відсутні підписи відповідача про їх отримання. Отже, оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч.1 ст.35, ч.2 ст.ст.40 Закону України "Про іпотеку" та ч.3 ст.109 Житлового Кодексу України щодо примусового виселення з квартири, на яку здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені. При виконанні вимог, зазначених ч.1 ст.35, ч.2 ст.40 Закону України "Про іпотеку", позивач не позбавлений права звернення з аналогічним позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed