Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про захист честі, гідності та зобов`язання спростувати недостовірну інформацію. В позові зазначила, що відповідач, з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі, з 2016 року розповсюджує про неї недостовірну інформацію, яка порочить її честь, гідність та ділову репутацію. Зміст недостовірної інформації полягає в його заявах про те, що вона вкрала гроші в сумі 2000 доларів США, які відповідач на прохання своєї матері зберігав в житлі сторін. Безпідставні претензії та звинувачення у вчиненні описаних дій відповідач використав, щоб виправдати те, що в 2016 році він вигнав позивача і малолітнього сина сторін із належного йому житла, де сім`я проживала до того. Вказану інформацію, яка є безпідставною, такою, що глибоко ображає позивача і ганьбить її репутацію, він розповсюджує серед спільних знайомих, посилається на неї в письмових зверненнях до суду, зокрема, в апеляційній скарзі на ухвалу Шевченківського районного суду від 14.05.2018 року про видачу дубліката виконавчого листа, згадує ці обставини під час судових процесів. Про те, що вона вкрала гроші його матері, відповідач розказав, зокрема, її матері [PERSON] , своїй колишній дружині [PERSON] , кумі сторін [PERSON] та її чоловіку, сусідам по багатоквартирному будинку. Вказана інформація є неправдивою, оскільки позивач, для кого поняття честі та порядності не наповнені лише формальним змістом, ніколи б не допустила подібного. Вказану інформацію відповідач розповсюджує у відсутність не лише обвинувального вироку суду, що набрав законної сили, про винні дії позивача, а й навіть у відсутність кримінального провадження, порушення якого він ніколи не ініціював, тим самим грубо попираючи презумпцію невинуватості, декларовану Основним Законом України та міжнародними правовими актами. Стосовно ділової репутації, означена інформація ганьбить і її, оскільки позивач є лікарем за фахом, яку велика кількість осіб знають як особу з беззаперечною репутацією, яка надає послуги з отримання медичної допомоги як в медичному закладі, так і в умовах житла своїх пацієнтів, тому ганебні відомості про її схильність до крадіжок не сприяють зміцненню цієї репутації. У зв`язку з викладеним просить визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують її права і свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію, відомості про вчинення нею таємного заволодіння 2000 доларів США, які на прохання матері відповідача знаходились на його зберіганні, а також зобов`язати [PERSON] спростувати розповсюджену ним інформацію у спосіб, подібний до її поширення, а саме: шляхом направлення спростування на адресу позивача та в усній формі громадянам [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя Щасливої О.В. від 02.04.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги позову. Просять про його задоволення, а також про стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат зі сплати судового збору та професійної правничої допомоги. Відповідач позов не визнав і пояснив суду, що 6 липня 2015 року в квартирі, де він постійно проживав із своєю дружиною та дванадцятирічним сином, сталося викрадення 2000 доларів США, які позивачеві на зберігання передала його мати [PERSON] як заощадження на своє поховання. Інших осіб, окрім позивача та дванадцятирічного сина, сторін в житлі не було. На підставі логічних розмірковувань відповідач дійшов висновку про причетність до таємного заволодіння грошима, які він зберігав в шафі, своєї дружини [PERSON] , оскільки вона є особою марнотратною, що бажає жити на широку ногу, неспівмірно з майновими можливостями. Якби це зробив син, він швидко повернув би гроші. Він дійсно порекомендував дружині та сину залишити належне йому житло, хоча й сказав, що прийме їх знову, якщо гроші будуть повернені. Твердження позивача про недостовірність інформації про викрадення нею грошових коштів порушує гарантоване статтею 34 Конституції України право кожного на свободу думки та слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, яке він реалізовував, повідомляючи іншим особам про заволодіння [PERSON] його грошима як про причину розпаду сім`ї. Він є потерпілим в означеній ситуації, оскільки через викрадення належних його матері коштів зазнав глибоких страждань, втратив віру в морально-етичні якості своєї дружини, був позбавлений можливості використати кошти, що довірила йому мати, коли сталася її смерть. До правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінально караного діяння не звертався, оскільки: по-перше, у нього не було беззаперечних доказів причетності дружини до крадіжки; по-друге, він не бажав псувати репутацію матері його дитини. У зв`язку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON] , з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову, виходячи з таких міркувань. Реалізація особистих немайнових прав фізичної особи, до різновидів яких відносяться право на повагу до гідності та честі, врегульована Книгою другою ЦК України (ст. 270 ЦК України). Право на повагу гідності та честі кожної фізичної особи, які є недоторканними, встановлено статтею 297 ЦК України. Право на захист порушених гідності та честі фізичної людини внормоване частиною 3 ст. 297 ЦК України. Статтею 32 Конституції України гарантовано судовий захист права спростування недостовірної інформації про себе. За змістом ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Як випливає з роз`яснень п. п. 15, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з положеннями статті 277 ЦК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. З наведених положень цивільного закону і роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України витікає, що тягар доведення достовірності поширеної інформації закон покладає на особу, що поширила цю інформацію. Вирішуючи позов в частині вимог про визнання недостовірною інформації про вчинення позивачем таємного викрадення чужих грошей, суд погоджується з твердженнями позивача і його представника про те, що за змістом ця інформація містить обвинувачення особи у вчиненні кримінально караних діянь, а обставини, на які висвітлював відповідач іншим особам, мають бути предметом доказування в кримінальному провадженні. Суд констатує факт розповсюдження інформації про вчинення позивачем крадіжки, оскільки ці обставини визнають сторони, а відповідач і в судовому засіданні йменує позивача крадійкою. Між тим судом встановлено, що розв`язання цих обставин не лише не увінчалося ухваленням обвинувального вироку у кримінальному провадженні, а й взагалі досудове розслідування цих фактів не розпочиналося. Як випливає із ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина, звинувачена в скоєнні кримінального злочину, вважається невинуватою до тих пір, поки його провина не доведена відповідно до закону. Кожна людина при визначенні його громадянських прав і обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і неупередженим судом. Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачяться на її користь, поєднуються з такими ж положеннями ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Презумпція невинуватості та забезпечення доведення вини є однією з засад кримінального судочинства, яка внормована статтею 17 КПК України. Положення згаданої судом статті 17 КПК України узгоджуються зі змістом ст. 2 КК Українми, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного). Гарантія того, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, становить зміст принципу презумпції невинуватості. Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" від 13 січня 2005 року. З роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» випливає, що конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ. Оскільки Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акту з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Судові рішення мають ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. За роз`ясненнями п. 19 цієї постанови, визнання особи винуватою у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. У зв`язку з викладеним, у відсутність належних і допустимих доказів про причетність позивача до вказаних дій, суд вбачає всі підстави для задоволення позову в цій частині та визнання поширеної відповідачем інформації про позивача недостовірною. За роз`ясненнями п. 24, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Інформація про причетність позивача до вчинення кримінально караного діяння є такою, що порочить її честь та гідність, оскільки містить твердження про скоєння нею суспільно небезпечного винного діяння, відповідальність за яке передбачена Законом України про кримінальну відповідальність. Позивач є лікарем за фахом, що користується повагою та довірою пацієнтів та оточуючих осіб, тому відомості про вчинення нею кримінально караних дій посягають і на її ділову репутацію, що дає суду підстави дійти висновку про те, що поширена відповідачем інформація ганьбить її ділову репутацію. На висновок суду про порушення права позивача на повагу до її честі, гідності та ділової репутації не впливають твердження відповідача про його право на свободу слова, гарантоване статтею 34 Основного Закону України, оскільки Конституцією України та цивільним законодавством встановлені межі здійснення цивільних прав, відповідно до яких при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб та повинна додержуватися моральних засад суспільства (ст. 13 ЦК України). Обмеження в здійсненні права на свободу слова, якщо здійснення цього права посягає на репутацію та права інших осіб, встановлено самою статтею 34 Конституції України з метою захисту репутації та прав осіб, що порушуються. Наведене свідчить про те, що свобода слова жодним чином не повинна межувати з посяганням на охоронювані Конституцією та законами України права на повагу до честі, гідності та ділової репутації кожної особи. Наслідки порушення меж здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, відповідно до якої у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформації, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту (п. 24, 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»). Вирішуючи вимоги позову про спосіб спростування недостовірної інформації, суд не вбачає підстав для зобов`язання відповідача спростувати її, оскільки примусове зобов`язання вчинити дії, які мають ґрунтуватися на добровільному волевиявленні особи, може приректи рішення на неможливість виконання в цій частині через відсутність відповідного волевиявлення відповідача. У зв`язку з викладеним суд вважає за доцільне як спосіб спростування інформації, яка визнана недостовірною, визначити направлення копії рішення суду, яке набрало законної сили, адресатам недостовірної інформації про вчинення [PERSON] таємного викрадення 2000 доларів США, а саме: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачені позивачем судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved