Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивач в травні 2020 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] , відповідно до якого, просить стягнути з останньої борг за договором позики від 03.02.2020 року в сумі 204 409,84 грн., які складаються з 200 000 грн. суми основного боргу, 3% річних - 1032,79 грн., проценти - 3377,05 грн., а також стягнути судові витрати по справі. Вимоги обґрунтовує тим, що 03.02.2020 року [PERSON] передав, а відповідач прийняла в борг грошові кошти в сумі 200 000 грн., які зобов`язалася повернути частинами до 02.10.2020 року, що підтверджується умовами договору. Однак відповідач порушила умови договору, а саме не здійснила перший, другий та треті платіж, чим порушила умови виконання взятих на себе зобов`язань. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду. Ухвалою суду від 18.08.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. Сторонам було направлено копію ухвали від 18.08.2020 року, а також відповідачу було направлено копію позовної заяви із додатками. Відповідач у встановлений судом строк не надала суду відзивів на позовну заяву, внаслідок чого, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Виклик сторін відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, у порядку спрощеного провадження не здійснювався, справа розглядалася за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, у зв`язку з наступним. Згідно з ч. 1, 2 п. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1047 ч. 2 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відносно цих вимог закону, судом встановлено, що 03.02.2020 року, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики у письмовій формі, згідно умов якого позивач надав у користування відповідачу позику в сумі 200 000 грн., з кінцевим терміном поверненням до 02.10.2020 року, зокрема, у договорі сторони погодили, що зобов`язання має бути сплачене частинами по 25 000 грн. щомісячно, до 2 числа (25000 грн. до 02.03.2020 року, 25000 грн. до 02.04.2020 року, 25000 грн. до 02.05.2020 року, 25000 грн. до 02.06.2020 року, 25000 грн. до 02.07.2020 року, 25000 грн. до 02.08.2020 року, 25000 грн. до 02.09.2020 року, 25000 грн. до 02.10.2020 року) що підтверджується матеріалами справи. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Згідно з ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що відповідач порушив взяті на себе зобов`язання та не повернув у обумовлений час частину боргу, зокрема позивач в обумовлені строки не сплатив перший, другий та третій платежі у розмірі 25 000 грн. (до 02.03.2020, до 02.04.2020 та до 02.05.2020 року), про що свідчить наявність у відповідача договору позики, який був підписаний [PERSON] особисто 03.02.2020 року. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 року (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Відповідно до положень ст. 638 ЦК України дійсним є договір, який відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, а сторони при його укладенні в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов`язок доведення наявності обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним, покладається на особу, яка оспорює правомірність правочину. Вважається, що правочин вчинено у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в документі та підписано сторонами (ст. 207 ЦК). У разі невідповідності волевиявлення учасника правочину його внутрішній волі, такий правочин, згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 та ч. 3 ст. 203 ЦК України, є недійсним. За таких обставин, позивач надав суду належні та допустимі докази виникнення між сторонами позикових правовідносин, тоді як стороною відповідача ці докази не спростовано, з урахуванням чого, неповернута сума боргу відповідача перед позивачем за договором позики від 03.02.2020 року становить 200 000 грн. та підлягає достроковому стягненню з відповідача на користь позивача. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення 3 % річних та процентів, суд виходить з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити йому суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Однак суд не погоджується з розрахунком сум 3 % річних, які розраховані позивачем станом на 04.05.2020 року. Зокрема позивачем, у якості суми, з повернення якої у відповідача 03.03.2020 року не виконано зобов`язання, взято всю суму боргу - 200 000 грн., в той час, як сторони погодили повернення боргу частинами. Згідно умов договору позики, позичальник зобов`язується повернути позикодавцю суму боргу частинами не пізніше 2 жовтня 2020 року, а саме 25000 грн. до 02.03.2020 року, 25000 грн. до 02.04.2020 року, 25000 грн. до 02.05.2020 року, 25000 грн. до 02.06.2020 року, 25000 грн. до 02.07.2020 року, 25000 грн. до 02.08.2020 року, 25000 грн. до 02.09.2020 року, 25000 грн. до 02.10.2020 року. В свою чергу, як встановлено судом, відповідач допустив порушення зобов`язання щодо повернення частин позики, зокрема до визначених дат не сплатив три платежі поспіль (02.03.2020 року, 02.04.2020 року та 02.05.2020 року. Враховуючи наведене вище, та обставини, що позивачем застосовано право на дострокове стягнення суми позики, відповідно до ст. 1050 ЦК України, тобто змінено дату та порядок виконання зобов`язання (рівними частинами до 02.10.2020 року) на дострокове стягнення всього боргу на дату пред`явлення вимоги (звернення до суду), обов`язок щодо сплати 3% річних та процентів виник лише щодо простроченої частини позики, тобто щодо платежів у розмірі 25 000 грн., які відповідач мала сплатити, але не сплатила на час пред`явлення вимоги щодо повернення всієї суми боргу. Отже, [PERSON] не виконала обов`язок щодо сплати 25 000 грн. до 02.03.2020 року, 25 000 грн. до 02.03.2020 року та 25 000 грн. до 02.03.2020 року, розрахунок 3% річних та процентів слід здійснювати з дня, наступного після визначених дат повернення коштів, тобто з 03.03.2020 року, 03.04.2020 року та 03.05.2020 року, відповідно. Тобто, строк прострочення з повернення залишку боргу складатиме: -щодо першого платежу 25 000 грн., з 03.03.2020 року по 04.05.2020 року включно (63 дні). -щодо другого платежу 25 000 грн., з 03.04.2020 року по 04.05.2020 року включно (31день). -щодо третього платежу 25 000 грн., з 03.05.2020 року по 04.05.2020 року включно (1день). Вищезазначені періоди та суми використовує суд при обрахуванні 3% річних та процентів. Відповідно до ст. ст. 610-612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Аналізуючи вказані положення закону, суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є частково обґрунтованими і наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача трьох процентів річних саме від прострочених сум. Три відсотки річних від прострочених сум за відповідний період, суд розраховує за формулою : [Сума боргу] Х (3% / 365 днів Х Кількість днів) = сума 3% річних за період. Таким чином сума 3 % річних складає: -щодо першого платежу 25 000 грн. х (3%/365 днів х 63 дні) = 129,10 грн. -щодо другого платежу 25 000 грн. х (3%/365 днів х 63 дні) = 65,67 грн. -щодо третього платежу 25 000 грн. х (3%/365 днів х 63 дні) = 4,10 грн. Отже загальний розмір 3% річних від прострочених сум, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача складає 198,87 грн. Що стосується позовних вимог [PERSON] в частині стягнення процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України, суд зазначає наступне. Велика Палата ВС у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 роз`яснила, що неприпустиме одночасне стягнення двох видів процентів різних за своєю правовою природою: 1) процентів за користування грошовими коштами згідно ч. 2 статті 1048 і ч. 2 статті 1050 ЦК України, та 2) процентів за прострочення виконання грошового зобовязання за ч. 2 статті 625 ЦК України. Згідно зі статтею 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Тобто положеннями цієї законодавчої норми врегульовано правовідносини щодо сплати процентів за правомірне користування чужими грошовими коштами, коли боржник одержує можливість законно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. В свою чергу, оскільки за домовленістю між сторонами, позика мала бути повернута частинами, отже, за спливом строку сплати чергової частини, [PERSON] правомірно користувалася залишком позики в межах дії договору, строк повернення якої ще не настав, та неправомірно користувалася частиною коштів, строк повернення яких, було нею прострочено. Отже, [PERSON] правомірно могла користуватися сумою позики в розмірі 200 000 грн. з 03.02.2020 року по 02.03.2020 року, 175 000 грн. з 03.03.2020 року по 02.04.2020 року та 150 000 грн. з 03.04.2020 року по 03.05.2020 року та 125 000 грн. протягом 04.05.2020 року. Тому відповідно до предмета та підстав поданого позову про стягнення 3% процентів річних за неправомірне користування чужими грошовими коштами (ст. 625 ЦК) та процентів передбачених 1048 ЦК України, за строк правомірного користування, враховуючи межі позовних вимог, щодо період нарахування процентів (з 03.03.2020 року) та встановлені судом обставини справи, щодо моменту виникнення та обсягу грошового зобов`язання відповідача, періоду прострочення, є підстави для частково задоволення позовних вимог про стягнення процентів, нарахованих згідно з положеннями частини другої статті 1048 ЦК України. Згідно відомостей з офіційного сайту НБУ, розмір облікової ставки становив: з 28.02.2020 року по 12.03.2020 року - 11%, з 13.03.2020 року по 14.04.2020 року - 10 %, а з 24.04.2020 року по 04.05.2020 року - 8%. Проценти за термін правомірного користування коштами, підлягають до стягнення, виходячи з суми грошового зобов`язання в межах періоду, заявленого позивачем, тобто від 175 000 грн. протягом періоду з 03.04.2020 року по 02.04.2020 року, від 150 000 грн. протягом періоду з 03.04.2020 року по 02.05.2020 року та з 125 000 грн. протягом період з 03.05.2020 року по 04.05.2020 року включно, що вираховується за формулою: (сума заборгованості х облікова ставка НБУ х кількість днів прострочки) та становить: -з 03.03.2020 по 12.03.2020 (10 днів) - 175 000 х 11% річних х 10 = 525,96 грн. - з 13.03.2020 по 02.04.2020 (21 день) - 175 000 х 10% річних х 21 = 1004,10 грн. - з 03.04.2020 по 23.04.2020 (21 день) - 150 000 х 10% річних х 21 = 860,66 грн. - з 24.04.2020 по 02.05.2020 (9 днів) - 150 000 х 8% річних х 9 = 295,08 грн. - з 03.05.2020 по 04.05.2020 (2 дні) - 125 000 х 8% річних х 2 = 54,64 грн. Всього: 2 740,44 грн. Отже виходячи з системного аналізу зазначених норм, суд приходить до висновку, що вимоги позову в цій частині також обґрунтовані та підлягають частковому задоволенню. Враховуючи ті встановлені судом обставини, що відповідачем порушено та неналежним чином виконуються умови договору позики, наслідком чого стали збитки позивача, з урахуванням аналізу вказаних норм закону, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми боргу, 3% річних, та процентів з відповідача та необхідність їх задоволення часткового. Таким чином, загальна сума, яка підлягає стягненню на користь позивача становить 202 939,31 грн., яка визначається наступним чином: сума боргу 200 000 грн., грн., 198,87 грн. - 3% річних від простроченої суми, 2740,44 грн. - нараховані проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір у розмірі 2029,39 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial