Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-08 00:00:00

06.02.2019 позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором банківського вкладу. Мотивуючи позов, позивач зазаначає, що між сторонами укладено договори банківського вкладу, на виконання умов яких позивачем було передано, а відповідачем прийнято грошові кошти та відкрито банківські рахунки. У зв`язку із припиненням функціонування банківських відділень ПАТ КБ «Приватбанк» на території АР Крим та м. Севастополя у 2014 році, рахунки позивача було безпідставно заблоковано та припинено нарахування відсотків. З метою отримання належних позивачу коштів та нарахованих по ним відсотків, позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогами про розблокування рахунків, розірвання договорів та видачі коштів. Неможливість отримання позивачем належних йому коштів вимусили позивача звернутися із позовом до суду. Ухвалою судді від 07.02.2019 у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду по суті у порядку спрощеного провадження з повідомлення (викликом) сторін, на підставі статті 274 ЦПК України. 07.03.2019 до суду надійшов відзив АТ КБ «Приватбанк» з якого слідує, що надана позивачем довідка видана Кримським регіональним управлінням ПАТ КБ «Приватбанк» про наявність грошових коштів на банківських рахунках не містить інформацію про предметом доказування. Що стосується стягнення процентів за договорами банківських рахунків, то вони повинні були розраховані за відсотковою ставкою «До запитання» (0,01 %). Також матеріали справи не містять договору про надання правової допомоги та будь-яких доказів, які підтверджують понесення витрат. 09.07.2019 до суду надійшли додаткові пояснення АТ КБ «Приватбанк», згідно яких слідує, що відсотки за період розірвання договорів банківського вкладу мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу «На вимогу» (1%) по 03.05.2017 та за відсотковою ставкою по вкладу «До запитання (0,01 %) починаючи з 04.05.2017. Також, 09.07.2019 до суду надійшли пояснення АТ КБ «Приватбанк» з наданими розрахунками на проценти. Сторони в судове засідання не з`явилися, про місце і час судового засідання повідомлені належним чином. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги не визнає та просить враховувати правову позицію, викладену у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності, що узгоджується з ч. 2 ст. 267 ЦПК України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст.. 2, 12, 13 ЦК України. Судовим розглядом встановлено, що протягом 2010-2011 рр. громадянка України [PERSON] , уклала декілька договорів банківського вкладу (депозиту) з Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» правонаступником якого є АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "ПРИВАТБАНК". 21.04.2010 р. між Позивачем та Банком було укладено договір строкового банківського вкладу № SAMDN01000710253774 (вклад "СТАНДАРТ" з щомісячною виплатою), предметом якого є розміщення вкладу в сумі 5 400 ЄВРО на строк не менше 6 місяців, з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 11 % річних ( надалі - Договір № 1). На виконання умов вищевказаного договору Банк відкрив Позивачу рахунок № [NUMBER] , на який було внесено суму вкладу, що підтверджується відповідною квитанцією. Відповідно до п. 6 Договору № 1, у випадку, якщо після закінчення строку дії договору, клієнт не заявив банку про про відмову від продовження строку вкладу, вклад вважається продовженим автоматично на такий же строк. Строк вкладу продовжується автоматично без явки клієнта в банк. При продовженні строку вкладу, розрахунок відсотків здійснюється за відсотковою ставкою діючою в банку для аналогічного виду вкладу станом на останній день строку попереднього вкладу. Відповідно до п. 7 Договору № 1, сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два дні до дати розірвання договору. Згідно з п. 12 Договору № 1, дія договору припиняється з виплатою клієнту суми вкладу та відсотків за вкладом. 30.09.2010 р. між Позивачем та Банком було укладено договір банківського вкладу № SAMDN025000712109849 (вклад "СТАНДАРТ" з щомісячною виплатою), на виконання якого Позивачем було передано, а Відповідачем прийнято банківський вклад в розмірі 2 000 ЄВРО на строк 12 місяців з умовою щомісячної виплати процентів ( надалі - Договір № 2). Цього ж дня між сторонами було укладено також Угоду про використання аналога особистого підпису на договорах і угодах. На виконання умов договору банк відкрив [PERSON] рахунок № [NUMBER] , на який було внесено суму банківського вкладу, що підтверджується відповідною квитанцією, копія якої додається до позовної заяви. Відповідно до п. 6 Договору № 2, у випадку, якщо після закінчення строку дії договору, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад вважається продовженим автоматично на такий же строк. Строк вкладу продовжується автоматично без явки клієнта в банк. При продовженні строку вкладу, розрахунок відсотків здійснюється за відсотковою ставкою діючою в банку для аналогічного виду вкладу станом на останній день строку попереднього вкладу. Відповідно до п. 7 Договору № 2, сторони мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це іншу сторону за два дні до дати розірвання договору. Згідно з п. 12 Договору № 2, дія договору припиняється з виплатою клієнту суми вкладу та відсотків за вкладом. 25.01.2011 р. між Позивачем та Банком було укладено договір банківського вкладу № SAMDN01000713814033 (вклад "СТАНДАРТ" з щомісячною виплатою), предметом якого є розміщення суми в розмірі 4 000 ЄВРО на рахунку на строк не менше 6 місяців з виплатою банком відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних ( надалі - Договір № 3). На виконання умов договору банк відкрив на ім`я [PERSON] рахунок № [NUMBER] , на який було внесено суму вкладу, що підтверджується відповідною квитанцією, копія якої додається до позовної заяви. Відповідно до п. 3 Договору № 3, у випадку, якщо після закінчення строку дії договору, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад вважається продовженим автоматично на такий же строк. Строк вкладу продовжується автоматично без явки клієнта в банк. При продовженні строку вкладу, розрахунок відсотків здійснюється за відсотковою ставкою діючою в банку для аналогічного виду вкладу станом на останній день строку попереднього вкладу. 13.09.2014 р. Відповідач видав Позивачу довідку про стан її рахунків, зосереджених в ПАТ КБ «Приватбанк», якою підтверджується наявність грошових коштів на рахунках, відкритих банком на виконання договорів банківського вкладу. Так, залишок коштів за Договором № 1 станом на 13.09.2014 року складав 5 424.85 ЄВРО, за Договором № 2 станом на 13.09.2014 року - 599.68 ЄВРО, за Договором № 3 станом на 13.09.2014 року - 4066.59 ЄВРО. Після окупації Російською Федерацією Автономної Республіки Крим та міста Севастополь, Відповідач заблокував банківські рахунки Позивача, на який було внесено суми вкладів та зараховувались проценти. До сьогодні Позивач позбавлена можливості користуватися рахунками, відкритими банком на виконання вищевказаних договорів банківського вкладу та навіть отримувати інформацію про них. 20.02.2017 р. Позивач направила до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву із вимогою про надання інформації про стан її рахунків, на яких знаходяться грошові кошти за договорами банківського вкладу. Банк проігнорував цю заяву та не надав відповіді, у зв`язку з чим, [PERSON] вимушена була звернулась до суду за захистом свого права та зобов`язати банк надати інформацію по рахунках. 20.02.2018 р. рішенням Печерського районного суду міста Києва від у справі № 757/28790/17-ц позов [PERSON] про зобов`язання вчинити дії до ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено в повному обсязі та зобов`язано банк надати Позивачу інформацію про стан рахунків, відкритих відповідно до договорів банківського вкладу, укладених в різний час між [PERSON] та банком. Також, рішенням суду першої інстанції було встановлено, що між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] 21 квітня 2010 року було укладено договір строкового банківського вкладу № SAMDN01000710253774 вклад «Стандарт» із щомісячною виплатою, предметом якого є розміщення вкладу в сумі 5400 евро на строк не менше 6 місяців, з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 9 % річних. 25 січня 2011 року між тими самими сторонами було укладено договір банківського вкладу «Стандарт» № SAMDN01000713814033, предметом якого є розміщення суми 4000 євро на рахунку на строк не менше 6 місяців з виплатою банком відсотків на суму вкладу з розрахунку 7,5 % річних. 30.09.2011 року [PERSON] було передано, а відповідачем прийнято банківський вклад «Стандарт» в розмірі 2000 евро на підставі договору № SAMDN025000712109849 з умовою щомісячної виплати процентів. Також, 25 січня 2011 року між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір банківського вкладу «Копилка» № SAMDN01000713814034, предметом якого є розміщення строкового вкладу в сумі 25 евро на строк не менше 6 місяців з виплатою відсотків на суму вкладу з розрахунку 7.25% річних. Судом першої інстанції було встановлено, що згідно п. 3.9.3.1.1 Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», які є невід`ємною частиною договорів банківських вкладів, клієнт банку має право отримувати інформацію про стан рахунку на свою письмову вимогу. Враховуючи те, що банк не надав відповіді на заяву позивача про надання інформації про стан рахунків, суд першої інстанції дійшов висновку про порушення ним зобов`язання за договорами банківського вкладу. Задовольняючи позов, суд першої інстанції також посилався на невиконання відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів», адже Позивач є споживачем фінансово-кредитних послуг, а Відповідач неналежним чином виконує зобов`язання за договорами банківського вкладу 1. Суд зауважив, що банк порушив право Позивача як споживача фінансових послуг, передбачене ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої споживач має право на необхідну, доступну, достовірну інформацію про послугу. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з частиною 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обставини, встановлені вказаним рішенням суду у справі № 757/28790/17-ц не підлягають доказуванню. Судовим розглядом встановлено, що станом на день подання позовної заяви рішення Печерського районного суду міста Києва від 20.02.2018 р. у справі № 757/28790/17-ц, що набрало законної сили 30.08.2018 р., не було добровільно виконано ПАТ КБ «Приватбанк». Банк не надав жодної інформації щодо стану рахунків [PERSON] , слід зазначити, що вказані доводи стороною відповідача не були спростовані. Позивач зазначає, що на даний час, кошти, внесені на депозит та нараховані на них відсотки за договором залишаються невиплаченими відповідачем, вважає, що в порушення умов, визначених депозитними договорами, банк не виконав своїх зобов`язань, грошові кошти не повернув і не сплатив відсотки за користування вкладом, вимоги позивача про повернення коштів були залишені без задоволення. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В силу частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1058 ЦК України договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа є публічним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Відповідно до частини п`ятої статті 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 610 ЦК України передбачено, що порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Статтею 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору; клієнт банку - будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку. Виходячи з вищенаведеного, вкладник за договором банківського вкладу є споживачем послуг банку (клієнт банку), зокрема у сфері залучення коштів на депозитні рахунки, що також було встановлено рішення Печерського районного суду міста Києва від 20.02.2018 р. у справі № 757/28790/17-ц. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Загальний порядок залучення банками України банківських вкладів від юридичних і фізичних осіб на їх вкладні (депозитні) рахунки регулюється Положенням про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577. Згідно із цим Положенням договір банківського вкладу (депозиту) укладається на умовах видачі вкладу (депозиту) на першу вимогу [вклад (депозит) на вимогу] або на умовах повернення вкладу (депозиту) зі спливом встановленого договором строку [строковий вклад (депозит)]. Договором банківського вкладу (депозиту) може бути передбачено внесення грошових коштів або банківських металів на інших умовах їх повернення. Умови цього договору не можуть суперечити законодавству України. ( п. 1.2. Положення). У пункті 1.6. Положення передбачено, що банк сплачує вкладнику суму вкладу (депозиту) і нараховані за ним проценти: у національній валюті, якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок у національній валюті; у валюті вкладу (депозиту), якщо грошові кошти надійшли на вкладний (депозитний) рахунок в іноземній валюті, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - в іншій іноземній чи в національній валюті; у банківських металах, якщо вкладний (депозитний) рахунок відкритий у банківських металах, або на умовах та в порядку, передбачених договором, відповідно до заяви вкладника - у національній валюті. Виплата процентів за вкладом депозитом здійснюється у строки, що обумовлені в договорі. Згідно п. 3.3. Положення банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком. Дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами достовірно встановлено те, що відповідач у порушення умов договору про банківський вклад не повернув позивачеві вклади. Як на підставу заперечень представник відповідача посилався також на ті обставини, що у відповідності до положень ч.1 ст.3 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", територія Автономної Республіки Крим визначена як тимчасово окупована територія України. Правлінням Національного банку України було прийнято Постанову від 06.05.2014 року №260 "Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя" (далі - Постанова НБУ № 260). Рішенням Центрального банку Російської Федерації № РН-33/I від 21.04.2014 року, було припинено ще з 21.04.2014 року діяльність відокремлених структурних підрозділів на території Республіки Крим і на території міста федерального значення Севастополя - ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". За законодавством України чинність на окупованій території Автономної Республіки Крим нормативних актів Російської Федерації не визнається, та вони не підлягають виконанню. В той же час, наявність вказаного рішення Банку Росії щодо припинення діяльності на території АРК ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" унеможливлювало діяльність відокремленого підрозділу банку на території АРК та міста Севастополя - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК". Окупаційна влада у травні 2014 року фактично здійснила конфіскацію частини майнового комплексу ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", що використовувався у банківській діяльності відокремленого структурного підрозділу - Філії "Кримське РУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", у тому числі - банківських документів, договорів, касових документів, приміщень банку, банкоматів, терміналів, транспортних засобів та т.і. Також були арештовані права за зобов`язаннями банку, у тому числі і права вимоги, борги за всіма зобов`язаннями, відповідно до судових постанов Державної Ради РФ. Таким чином, відокремлений підрозділ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" на території АРК та міста Севастополя не мав правових підстав та можливості здійснювати банківську діяльність після окупації АРК та міста Севастополя. Суд не погоджується з таким твердженням відповідача, з таких підстав. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Суд дійшов висновку, що Філія в АРК є відокремленим структурним підрозділом Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК», не має статусу юридичної особи і здійснює свою діяльність від імені Банку, в межах повноважень, наданих їй Банком, та закріплених в цьому Положенні, а тому в межах чинного законодавства Банк несе відповідальність за діяльність Філії, що є однією з вирішальних обставин по цій справі для задоволення позовних вимог в частині повернення вкладу. Оскільки стороною договору є Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» яке, як юридична особа, самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями та зобов`язаннями Філії, зокрема за договором, який є предметом спору, в межах чинного законодавством України, заперечення відповідача в цій частині є також безпідставними та необґрунтованими. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України висловлена у справі № 6-118цс14 від 29 жовтня 2014 року, а саме: аналіз статті 1059 Цивільного кодексу України, пункту 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними та фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 3 грудня 2003 року № 516, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493, пункту 8 глави 2 "Приймання банком готівки" розділу ІІІ "Касові операції банків з клієнтами" Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337, дозволяє дійти такого висновку. 25.06.2014 року [PERSON] було подано заяву до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про виплату грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN01000710253774 від 21.04.2010 року. По цьому ж договору подано аналогічну заяву повторно 16.07.2014 року. 16.07.2014 року [PERSON] було подано заяву до АТ КБ "ПРИВАТБАНК" про виплату грошових коштів за договором банківського вкладу № SAMDN01000713814033 від 25.01.2011 року. Також, з метою виплати грошових коштів за договорами банківського вкладу № SAMDN01000710253774, № SAMDN01000713814033 позивач зверталась 20.02.2015 року Таким чином, [PERSON] здійснила розірвання договору банківського вкладу № SAMDN01000710253774 - 25.06.2014 року та договору банківського вкладу № SAMDN01000713814033 - 16.07.2014 року. Так, закінчення строку дії договору банківського вкладу в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст.5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. Так, у ст. 1 Протоколу № 1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Умови договорів між позивачем та АТ КБ "ПРИВАТБАНК" передбачають строк оформлення вкладів зі сплатою процентів, однак не містять визначеного розміру процентної ставки за користування грошовими вкладами у разі неповного виконання зобов`язань за договором після закінчення терміну їх дії. Згідно із ч. 2 ст. 1070 ЦК України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно до наказу N 07 від 05.01.2004 за підписом голови Правління Банку, була встановлена відсоткова ставка по вкладам "На вимогу" в розмірі 1% річних. Відповідно до витягу з протоколу Комітету управління активами і пасивами Банку від 25.04.2017 з 04.05.2017 було змінено відсоткові ставки по депозитах фізичних осіб в національній та іноземній валюті - рахунок "До запитання" - у розмірі 0,01% річних. Тобто, у разі неналежного виконання договору банківського вкладу та неповернення та/або затримки у поверненні, за період часу коли договір вже є розірваним на вимогу вкладника, Банк повинен нарахувати та виплатити Клієнту проценти у розмірі, що звичайно сплачуються банком за вкладом на вимогу (до запитання). Відтак, відсотки за період після розірвання договорів банківського вкладу мають розраховуватись за відсотковою ставкою по вкладу "На вимогу" (1%) по 03.05.2017 р. та за відсотковою ставкою по вкладу "До запитання" (0,01%) починаючи з 04.05.2017 р.. Аналогічна правова позиція щодо питання нарахування процентів за договором банківського вкладу після його розірвання, застосування ст. 1070 ЦК України викладена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року у справі №6-1891цс15, від 27 квітня 2016 року провадження № 6-302цс16. Вказаний висновок ВСУ застосовується Верховним Судом у низці справ, зокрема, у справах № 760/3445/15-ц, 592/6332/15-ц, 554/3200/16-ц. Однак, в обґрунтування позовної заяви, [PERSON] здійснює розрахунок процентів за період із жовтня 2014 року по січень 2019 року включно за ставками вказаними у договорах банківського вкладу, що не є вірним, оскільки у випадку дострокового розірвання договорів банківського вкладу, що було здійснено позивачем, проценти нараховуються за ставкою "На вимогу" (1%), "До запитання" (0,01%). За викладених обставин суд приходить до висновку, про підтвердження позивачем належними і допустимими доказами факту зарахування та наявності коштів на банківський рахунок, проте вважає, що позивачем не в повній мірі було зроблено вірний розрахунок, та вважає за необхідне прийняти до уваги розрахунок наданий представником позивача. Так, відповідно до договору № SAMDN01000710253774 від 21.04.2010 року проценти за період з 01.10.2014 - 30.01.2019 року становлять 140,3 Євро, відповідно до договору № SAMDN01000713814033 від 25.01.2011 року - 103,23 Євро, відповідно до договору № SAMDN25000712109849 від 30.09.2010 року - 192,82 Євро. Наряду з вказаним суд вважає, за необхідне зазначити, що Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству, а відтак суд вважає за доцільне здійснити стягнення за грошовим зобов`язання на користь позивача в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача судових витрат, а саме: про стягнення коштів за надання юридичної консультації клієнту; підписання договору про надання правової допомоги; за підготовку та складання процесуальних документів (написання позовної заяви); за представництво інтересів позивача у суді першої інстанції, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача;2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положенням п. 1 частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правову допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво у суді та іншу правничу допомогу, пов`язану з справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Згідно ст. 1 Закону України від 20.12.2011 «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» визначено граничний розмір витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 1 вищезазначеного закону, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб`єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Така позиція закріплена і у п. п. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Судам роз`яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Таким чином, суд дійшов висновку про відмову у стягненні судових витрат у частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки суду не надано належних доказів здійснення їх оплати. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, приходжу до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, з підстав викладених у мотивувальній частині. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає, що з ПАТ КБ «Приватбанк» (код ЄДРПОУ 14360570) слід стягнути судовий збір пропорційно до задоволених вимог на користь держави у розмірі 2695 гривень 26 копійок. (Розрахунок здійснений по відношенню гривні до ЄВРО встановленим Національним Банком України на день винесення рішення). На підставі викладеного,

Outcome: partial