Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-18 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування пункту 7.4 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17.05.2017р. №262/10 та визнання недійсним додаткового договору №2 від 06.06.2017р. до договору оренди нерухомого майна (гаража) №101/Г від 22.04.2015р. Вважає, що такі дії відповідачів порушують права, свободи та інтереси позивача, оскільки при прийнятті пункту 7.4. оскаржуваного рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17.05.2017р. №262/10 та укладенні додаткового договору №2 від 06.06.2017р. до договору №101/Г оренди нерухомого майна від 22.04.2015р. Відповідачами порушено умови пункту 7.1 договору оренди, в частині недопущення односторонньої відмови від договору, частини другу та третю статті 214, статті 651, 654, 793 ЦК України, статтю 26 Закон України «Про оренду державного та комунального майна», якою також визначається неможливість односторонньої відмови від договору оренди. Зазначає, що позивачем, як стороною договору не подавалася заява про відмову від прав таобов'язків орендаря і відповідно між сторонами договору не укладався договір про припинення правовідносин щодо оренди. Дії відповідачів є прямим порушенням статті 19 Конституції України. Між тим, в даному випадку, спосіб обраних відповідачами дій в абсолютній мірі не відповідає закону. Також представник позивача зазначає, що органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, що прямо встановлено рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009р. у справі №7-рп/2009. Крім наведеного, мотивує вимоги тим, що укладення та підписання оспорюваного додаткового договору [PERSON], як представником [PERSON], є неправомірним, оскільки [PERSON] не мала повноважень на укладання та підписання будь - яких правочинів чи договорів, що вбачається із тексту, виданої на її ім'я довіреності. Вважає, що оскільки відповідно до ст. 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність, в тому числі, і перед фізичними особами, а орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодозахисту права власності, то просив задовольнити заявлені позовні вимоги, стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівців від 05.03.2018р. було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін у справі. Відповідно до частини четвертої статті 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. 19.03.2018р. від відповідача - виконавчого комітету Чернівецької міської ради поступила заява із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з підстав, викладених у заяві. 22.03.2018р. представник позивача адвокат [PERSON] звернулася до суду із заявою про забезпечення позову з підстав, викладених у заяві. Ухвалою від 26.03.2018р. заяву про забезпечення задоволено, вжито заходів по забезпеченню позовної заяви шляхом заборони виконавчому комітету Чернівецької міської ради та департаменту економіки Чернівецької міської ради приймати будь-які рішення та вчиняти інші дії щодо продовження (поновлення) договору оренди нерухомого майна - гаражу (літ."Б") на [ADDRESS] із [PERSON], до набрання законної сили рішенням суду у цій справі. Ухвалою суду від 11.06.2018р. розгляд справи визначено проводити за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 20.06.2018р. Ухвалою суду від 20.06.2018р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні на 12.07.2018р. з викликом сторін. Представник позивача в судовому засіданні підтримала викладені обставини в позовній заяві, надавши аналогічні пояснення, позов просила задовольнити з наведених в ньому підстав. В судовому засіданні представники відповідачів - виконавчого комітету Чернівецької міської ради та департаменту економіки Чернівецької міської ради позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав, наведених у запереченнях на позовну заяву, зокрема зазначили, що прийняття виконавчим комітетом Чернівецької міської ради оскаржуваного рішення та укладення спірного додаткового договору було спрямовано на усунення порушення, що було допущено при передачі позивачу в оренду гаража, інакше кажучи, відповідачами, при прийнятті оскаржуваного рішення та укладенні додаткового договору із [PERSON] було усунуто раніше допущену помилку. Крім того, представник відповідача - виконавчого комітету міської ради зазначила, що оспорюваний додатковий договір 21.03.2018р. припинив свою дію внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, що унеможливлює визнання його недійсним. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на належне виконання позивачем [PERSON] умов договору оренди гаража та неправомірність укладення додаткового договору №1 з позивачем, оскільки [PERSON] згоди на зміну орендаря не надавав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно положень ст. 12 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що об'єкт нерухомого майна (гараж) літ. "Б" загальною площею 15,20 кв.м на [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Чернівців, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 21.12.2008р. виконавчим комітетом Чернівецької міської ради. Пунктом 4 додатку 2 до рішення виконавчого комітету міської ради від 27.04.2005р. №333/7 [PERSON] було передано в оренду приміщення гаражу площею 10,3 кв.м на [ADDRESS]. Згодом, у зв'язку із проведенням поточної інвентаризації та на підставі заяви [PERSON] від 02.04.2015р., площу гаража було збільшено, на підставі чого пунктом 5.5 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 23.04.2013р. №196/8 внесено зміни в попередньо прийняте виконкомом рішення та 22.04.2015р. між Департаментом економіки Чернівецької міської ради, як орендодавцем, та [PERSON], як орендарем, було укладено договір оренди №101/Г приміщення гаражу площею 15,2 кв.м. на [ADDRESS]. 30.09.2016р. [PERSON], як представником [PERSON], яка діяла на підставі довіреності, виданої їй 12.11.2014р. на представництво інтересів [PERSON], в тому числі на укладання та підписання всіх можливих договорів, в тому числі договорів про внесення змін та доповнень до раніше укладених договорів, було подано заяву до департаменту економіки Чернівецької міської ради про передачу прав орендаря [PERSON], оскільки [PERSON] перебуває закордоном на лікуванні. Довіреність, видана 12.11.2014р. [PERSON] на ім'я [PERSON] на представництво його інтересів та розпорядження всім його майном була скасована ним лише 01.03.2017р. За наслідками розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом міської ради прийнято рішення 22.11.2016р. за №726/22, пунктом 4.3. якого змінено орендаря гаражу по договору №101/Г від 22.04.2015р. з [PERSON] на [PERSON] та укладено додатковий договір №1 від 01.12.2016р. до договору оренди гаража від 22.04.2015р. №101/Г. 04.04.2017р. представником [PERSON] [PERSON] до департаменту економіки міської ради було подано заяву про передачу прав орендаря по договору №101/Г [PERSON] з тих підстав, що він не висловлював свого волевиявлення щодо зміни орендаря гаража. Разом з тим, досліджена судом довіреність, видана 06.03.2017р. на представництво інтересів [PERSON] [PERSON] не містить повноважень на укладання та підписання від імені [PERSON] будь-яких договорів, в тому числі договорів про внесення змін та доповнень до раніше укладених договорів, а обмежується виключно повноваженнями щодо представництва його інтересів, в тому числі, в органах місцевого самоврядування. За наслідками розгляду заяви [PERSON], виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 17.05.2017р. прийнято рішення за №262/10, пунктом 7.4. якого змінено орендаря гаража та передано права орендаря по договору №101/Г [PERSON], у зв'язку із чим, між департаментом економіки міської ради та [PERSON], як представником [PERSON], 06.06.2017р. укладено додатковий договір №2 до договору №101/Г від 22.04.2015р., яким орендарем гаражу визначено [PERSON] Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України, встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини другої статті 16 ЦКУ способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання правочину недійсним та визнання незаконними рішень органів місцевого самоврядування. Згідно із частиною першою статті 21 ЦКУ суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Загальними положеннями про правочин, зокрема, статтями 202, 203, 207, 214 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані, відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Частиною першою статті 651 ЦКУ встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частина друга цієї статті визначає, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Статтею 654 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Відповідно до статі 759 ЦКУ за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди) Статтями 781-783 ЦКУ визначені підстави припинення, відмови та розірвання договору найму. Так, договір найму припиняється у разі смерті фізичної особи - наймача, якщо інше не встановлено договором або законом, а також у разі ліквідації юридичної особи, яка була наймачем або наймодавцем. Наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Наймач має право вимагати розірвання договору найму, якщо наймодавець передав у користування річ, якість якої не відповідає умовам договору та призначенню речі, наймодавець не виконує свого обов'язку щодо проведення капітального ремонту речі. Статтею 793 ЦКУ визначено, що договір найму (оренди) будівлі чи іншої капітальної споруди має укладатися у письмовій формі та у разі укладення такого договору строком на три роки і більше, останній підлягає нотаріальному посвідченню. Судом встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення виконавчого комітету міської ради та укладенні оспорюваного додаткового договору №2 від 06.06.2017р. до договору №101/Г оренди нерухомого майна від 22.04.2015р. відповідачами порушено вимоги цивільного законодавства в частині зміни або розірвання договору, оскільки, позивачем, як стороною договору не подавалася заява про відмову від прав та обов'язків орендаря і відповідно між сторонами договору від 22.04.2015р. №101/Г (із змінами внесеними додатковим договором №1 від 01.12.2016р.) не було укладено в письмовій формі договір про припинення правовідносин між департаментом економіки міської ради та позивачем, що також не заперечувалося представниками відповідачів. Крім того, представниками відповідачів суду не надано жодних доказів направлення позивачу проекту договору про розірвання договору оренди гаражу чи повідомлень про намір розірвати такий договір. Судом також досліджено протокол №3 засідання комісії з виділення в оренду нерухомого майна, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Чернівці від 06.04.2017р., де комісією надано згоду на внесення змін в сторону орендаря, а саме [PERSON] замінити на [PERSON] та вирішено при розглядів даного питання на засіданні виконавчого комітету запросити орендаря [PERSON] та [PERSON] Докази присутності на засіданні виконавчого комітету міської ради [PERSON] чи запрошення його на таке засідання, представниками відповідачів не надані. При розгляді цієї справи судом також досліджено письмові докази, надані представниками відповідачів на підтвердження своїх заперечень щодо заявлених позовних вимог та встановлено, що [PERSON] є інвалідом ІІ групи від загального захворювання з 22.08.2007р. довічно та отримує пенсію по віку, у зв'язку із чим має право користуватися пільгами відповідно до Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", що підтверджується довідкою, виданою Управлінням праці та соціального захисту населення виконкому Шевченківської районної у місті Чернівці ради від 22.06.2010р. за №321. Разом з тим, доказами, наданими представником позивача, які також досліджені судом встановлено, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації на підставі паспорту серії 4014 №017963, виданого ТП 14 у Виборгському районі Санкт-Петербургу 28.05.2014р., проживає в [ADDRESS] та обліковується як інвалід, який використовує індивідуальну програму реабілітації громадянина Російської Федерації на підставі відповідної програми інваліда від 07.09.2016р. Спеціальним нормативним актом, що регулює питання оренди комунального майна є Закон України «Про оренду державного та комунального майна». За приписами цього Закону одностороння відмова від договору оренди не допускається, що передбачено статтею 26 Закону. Договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України. Орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності. Отже, з урахуванням системного аналізу норм законодавства, що регулює відносини оренди (найму), суд приходить до висновку, що відповідачами було порушено форму та порядок розірвання договірних відносин з позивачем, а одностороння відмова від договору порушує права та інтереси позивача. Крім того, суд з урахуванням вимог частини другої статті 19 Конституції України вважає, що оскаржуване рішення прийнято без дотримання вимог Цивільного кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна», а відтак існують правові підстави для його скасування. Суд не приймає до уваги доводи представників відповідачів про прийняття оскаржуваного рішення та укладення спірного додаткового договору до договору оренди гаража, як таких, що були направлені на усунення порушень при укладенні додаткового договору №1 з позивачем, оскільки останні не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не підтверджені належними доказами та не відповідають закону. Неспроможними є доводи представників відповідачів про те, що з [PERSON] при укладенні додаткового договору №1 до договору оренди не було підписано акту приймання-передачі майна і це стало підставою для укладення додаткового договору№2 із [PERSON] та прийняття оскаржуваного рішення. Оцінюючи договір оренди №101/Г від 22.04.2015р. з урахуванням законодавства, що регулює ці правовідносини судом встановлено, що обов'язок передати майно покладено на орендодавця - департамент економіки. Крім того, зі змісту додаткового договору №1 до договору оренди, укладеного 01.12.2016р. з [PERSON] вбачається, що сторони внесли зміни до основного договору, зазначивши при цьому, що всі інші пункти основного договору зберігають свою юридичну силу і сторони підтверджують по них свої зобов'язання. Додатком до додаткового договору №1 є лише розрахунок орендної плати. Відповідно до пункту 1.5 договору оренди №101/Г моментом укладення договору є дата підписання його сторонами та скріплення печатками. Таким чином, додатковий договір №1 укладений із [PERSON] набрав законної сили 01.12.2016р. і не визначав домовленості між сторонами щодо підписання акту приймання-передачі. Представниками відповідачів не надано належних та допустимих доказів того, що [PERSON] відмовився підписувати такий акт приймання-передачі і що з цього приводу, рівно як і з інших підстав до нього висувалися певні претензії чи подавалися відповідні позови. Таким чином, іншої підстави для прийняття оспорюваного рішення, крім як заява [PERSON] від 04.04.2017р. вх.№Ш-107/0-02/01відповідачем не зазначено, а тому наведені доводи відповідачів з цього приводу не сприймаються судом. Відповідно до частин першої та третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наведена норма Цивільного кодексу України не містить будь-яких застережень щодо неможливості визнання недійсним правочину, строк (термін) дії якого закінчився, у зв'язку з чим судом не беруться до уваги твердження представника відповідача-виконавчого комітету міської ради про неможливість визнати оспорюваний договір недійсним у зв'язку із закінченням його дії. Окрім того, судом не беруться до уваги посилання представників відповідачів на постанову апеляційного суду Чернівецької області від 24.01.2018р. у справі №727/8938/17, як таку, якою вирішено спір між тими ж сторонами та з тих же підстав, оскільки рішення Шевченківського районного суду у цій справі було скасовано судом апеляційної інстанції виключно з процесуальних підстав, пов'язаних з пред'явленням такого позову не до усіх належних відповідачів, у зв'язку із чим доводи заявників про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права суд апеляційної інстанції визнав передчасними, а тому обґрунтованість позовних вимог по суті не перевіряється. Виходячи з сукупності з'ясованих обставин по справі, досліджених доказів, суд вважає, що слід визнати незаконним та скасувати пункт 7.4 рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 17.05.2017 року №262/10 та визнати недійсним додатковий договір №2 від 06.06.2017 до договору оренди нерухомого майна (гаража) №101/Г від 22.04.2015 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004р. №15-рп/2004 у справі №1-33/2004. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та визначеного позивачем предмета спору, суд вважає, що позовні вимоги ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved