Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], про розподілення спільної власності [PERSON] та [PERSON], а саме квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на ? квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на ? квартири [ADDRESS], покласти судові витрати на відповідачку. 04.02.2014 року позивач надав заяву про уточнення позовних вимог, якою збільшив позовні вимоги та просив додатково визнати квартиру [ADDRESS], спільною власністю [PERSON] та [PERSON] (а.с.42) В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що рішенням Дебальцевського міського суду від 15 серпня 2011 року задоволений позов [PERSON] до нього про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу та поділу спільного сумісного майна: встановлений факт спільного проживання однією родиною [PERSON] й [PERSON] з 1996 року по січень 2009 року, розділено майно. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року змінено рішення Дебальцевського міського суду в частині розподілу майна: рішення суду першої інстанції в частині встановлення факту спільного проживання однією родиною [PERSON] й [PERSON] з 1996 року по січень 2009 року залишено без змін. Судовими рішеннями встановлено, що за час спільного поживання він працював, заробляв добрі гроші на їх спільне життя, а [PERSON] не працювала, готовила їжу, дбала про квартиру, де вони мешкали. Достовірно встановлена безпосередня участь позивача у фінансуванні всіх їх витрат. За рахунок його праці в період фактичних шлюбних відносин та за кошти, які він заробляв, була придбана однокімнатна квартира [ADDRESS]. У цій квартирі вони разом з відповідачкою спільно проживали однією родиною, здійснили ремонт. Квартира була придбана 30 липня 2003 року за договором купівлі-продажу, нотаріально посвідченим у Дебальцівської державної нотаріальної контори за реєстровим № 2044. У зв'язку з встановленим у судовому порядку факту проживання між позивачем та відповідачкою однією сім'єю у період з 1996 року по січень 2009 року, а також встановлення факту, що саме він працював та заробляв гроші, квартира [ADDRESS], на думку позивача є їхньою з відповідачкою спільною власністю. Позивач вважає, що його право на спірну квартиру є доведеним у зв'язку з тим, що квартира придбана за його гроші, а також за час спільного проживання з відповідачкою однією сім'єю. Після ухвалення судових рішень позивач звертався до відповідачки про поділ спірної квартири у добровільному порядку, але ними не був найдений путь досудового урегулювання спору. Позивач вважає, що з урахуванням його участі у придбанні спірної квартири, є обґрунтованим та доцільним просити суд розділити спільну власність та визнати за ним ідеальну частку на спірну квартиру у розмірі ? частки. Позивач та його представник в судовому засідання підтримали позовні вимоги та наполягали на їх задоволені. Позивач в судовому засіданні пояснив, що за спірну квартиру він особисто передав продавцю [PERSON], зараз її прізвище -[PERSON], 500 дол., які він заробив під час проживання з відповідачкою. Під час передачі грошей в спірній квартирі були присутні: [PERSON], [PERSON], він та [PERSON]. Після передачі грошей він направив [PERSON] до нотаріуса для підписання договору. При оформлені договору купівлі продажу він не був присутнім, тому йому не відомо, чому в договорі вказано, що продаж вчинено за 500 грн. [PERSON] та [PERSON]- сестри. Відповідачка, належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.24), Представник відповідача позовні вимоги не визнав, та пояснив, що спірна квартира придбана за гроші відповідачки. Відповідачка особисто заплатила за кватиру 500 гр., які залишилися у неї після проведення обміну з [PERSON] трьохкімнатної квартири на спірну квартиру. Після обміну квартир [PERSON] доплатила [PERSON] 900 дол. для проведення ремонту. Позивач звернувся до суду з даним позовом з метою не виплачувати відповідачці грошової компенсації в сумі 106 тис.грн. за рішенням суду. Просив відмовити в задоволені позову. Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини і відповідні ним правові відносини. Відповідно до вимог ст. 5 ЦК України (2003 року): акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про власність», що діяв на момент придбання спірної квартири: майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України. Статтею 17 Закону України «Про власність», передбачено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до вимог ст. 48 Закону України «Про власність»: Україна законодавчо забезпечує громадянам, організаціям та іншим власникам рівні умови захисту права власності. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків. Захист права власності здійснюється судом або третейським судом. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність»: володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, третейським судом. Відповідно до вимог ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України: майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 29 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Відповідно до вимог ст. 71 ЦК України, що діяли на момент придбання спірного майна, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до п. 6 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (2003 року): правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. Статтею 257 ЦК України (2003 року) встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України (2003 року): заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 5 постанови Пленуму Верховного Суду України N 20 від 22 грудня 1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" передбачено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"). Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна. Отже, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання. В судовому засідані судом встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири, яку вона придбала 30 липня 2003 року, відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченного державним нотаріусом Дебальцевської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2024, та зареєстрованому в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 1.09.2003 року. Відповідно до договору: продаж вчинено за 500 грн. при дійсній вартості квартири 3879 грн. (а.с.13-14). Рішенням Дебальцевського міського суду від 15 серпня 2011 року позов [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного сумісного майна було задоволено. Встановлений факт спільного проживання однією родиною [PERSON] та [PERSON] з 1996 року по січень 2008 року. Розділено спільне сумісне придбане сторонами майно, в переліку якого відсутня квартира за адресою [ADDRESS] (4-10). Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Дебальцевського міського суду Донецької області від 15 серпня 2011 року в частині розподілу майна, що є сумісною власністю подружжя було змінено. В іншій частині рішення залишено без змін (а.с. 11-12). В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що в 2003 році він працював разом із [PERSON]. Йому відомо, що [PERSON] вирішив купити квартиру. В кінці липня на початку серпня 2003 року [PERSON] запросив його разом з ним завести продавцю гроші за спірну квартиру. В липні 2003 року він проживав в м. Світлодарськ.Він разом з [PERSON] приїхали в м. Світлодарськ за адресою [ADDRESS], де знаходилися [PERSON] та продавець [PERSON]. Він бачив, як [PERSON] передав продавцю 500 дол. США. Після купівлі [PERSON] зробив в квартирі ремонт, купив меблі. На запитання представника відповідача свідок відповів, що 500 дол. належали [PERSON], оскільки йому відомо, що [PERSON] працював та довгий час накопичував гроші для придбання квартири. [PERSON] передав продавцю п»ять купюр по 100 дол США. В судовому засіданні за клопотанням представника відповідача був відтворений запис судового засідання від 22.07.2013 року по справі 2/224/232/2013. Свідок [PERSON] в судовому засіданні від 22.07.2013 року поясниала, що вона змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] у зв»язку із одруженням. Вона продала [PERSON] спірну квартиру за 500 грн. Після посвідчення договору купівлі продажу у нотаріуса [PERSON] в корідорі селищої ради передала їй гроші за квартиру. Відповідаючи на запитанння учасників судового засідання свідок пояснила, що вона не пам»ятає коли були передані гроші, проте погодилась що в договорі написано правильно та гроші за квартиру були передані до підписання договору. В день підписання договору в спірній квартирі знаходилися вона, її чоловік з дочкою, та [PERSON]. [PERSON] вона не знає. Гроші від [PERSON] вона не отримувала. 500 грн, належать [PERSON], оскільки [PERSON] отримала їх від своїх батьків - [PERSON], та [PERSON].Коли батьки передали [PERSON] 500 грн. їй невідомо. Відповідаючи на запитання учасників судового засідання свідок пояснила, що вона не може відповісти чиїми грошима оплачувала [PERSON] за квартиру та відкіля у [PERSON] знайшлися 500 грн. Свідок [PERSON] в судов ому засіданні від 22.07.2013 року пояснила, що вона та [PERSON] здійснили обмін квартир, внаслідок чого вона доплатила їй 900 дол. на проведення ремонту, [PERSON] зробила в спірній квартирі ремонт, оскільки проживати в ній було неможливо. Показання свідків [PERSON] в частині належності 500 грн. відповідачці, як отриманих від своїх батьків, та показання представника відповідача щодо належності 500 грн. відповідачці, як отриманих внаслідок здійснення обміну квартир є непослідовними, протирічать один одному. Окрім того, показанням представника відповідача в цій частині спростовуються витягом з Рішення виконавчого комітету Світлодарської міської ради від 23.07.2003 року № 83 « Про постановку на квартирний облік, виділення, обмін та бронювання житлової площі», (а.с.68) в якому відсутні відомості щодо здійснення [PERSON] доплати [PERSON]. 900 дол. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підставами для звільнення від доказування, відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України, є обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, обставини, визнані судом загальновідомими, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З огляду на зазначене, суд дійшов до висновку про необхідність задовольнити вимоги позивача частково за наступних обставин. Рішенням Дебальцевського міського суду від 15 серпня 2011 року та рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2012 року, доведено факт проживання сторін однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу з 1996 року до січня 2008 року. В період проживання однією сім'єю відповідачка придбала квартиру за адресою [ADDRESS]. Позивач в цей час працював та отримував заробітну плату (а.с.28-30) Відповідачка займалася веденням домашнього господарства. Суд дійшов до висновку, що позивач в судовому засіданні належними доказами довів факт спільного проживання та свою участь у придбані спірного майна. Спірна квартира була придбана внаслідок спільної праці сторін, що були членами однієї сім'ї, в зв'язку з чим відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», квартира за адресою [ADDRESS] є спільною сумісною власністю сторін. Представником відповідача в судовому засіданні подано заяву про застосування до позовних вимог позовної давності. Позивачем надана заява про поновлення пропущеного строку звернення до суду за наступними обставинами. Про порушено право він дізнався в березні 2012 року після набрання чинності рішення Дебальцевського міського суду від 15.08.2011 року, яке Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29.03.2012 року було змінено. До постановлення рішення судом апеляційної інстанції відповідачка не чинила перешкод в користуванні спірною квартирою, тому просить поновити строк, як пропущений з поважних причин ( а.с.75-77). Суд визнає причини пропущення позовної давності позивачем [PERSON] - поважними та вважає, що його порушене право підлягає захисту, оскільки обставини наведені позивачем щодо причин пропущення позовної давності суд визнає поважними, та ці обставини не були спростовані відповідачем та його представником в судовому засіданні.

Outcome: partial