Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

позивач звернулася до Голосіївського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги вона обґрунтовує тим, що вони з [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 31 липня 2010 р. Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося у зв'язку з різними поглядами на життя та несумісністю зарактерів. Протягом останнього року стосунки між сторонами поступово погіршувались, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сторони не ведуть спільне господарство. З листопада 2015 року строни окремо проживають. Шлюб існує формально. В ході розгляду справи позивач та її представник підтримали позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі і просили суд шлюб між сторонами розірвати, оскільки збереження шлюбу та подальше спільне життя з відповідачем неможливе у зв'язку з втратою між ними почуття любові та відсутністю взаєморозуміння, а також бажання для відновлення шлюбних стосунків. Відповідач в судовому засіданні проти розірвання шлюбу та викладених позивачем обставини не заперечував. [PERSON] уточнив, що вони з позивачем проживають окремо з грудня 2015 року. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні достовірно встановлено, що 31 липня 2010 р. між сторонами у справі був укладений шлюб, який зареєстрований Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, про що складено актовий запис № 556. Від цього шлюбу подружжя має неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільне господарство; з грудня 2015 року окремо проживають. Шлюбу існує формально. Сторони категорично заперечують проти подальшого підтримання шлюбних стосункі, оскільки постійні конфлікти, які виникали в сім»ї негативно впливали на їх психоемоційний стан та психоемоційний стан дитини. Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допукається. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов"язані спільним побутом, мають взаємні права та обов"язки. Оскільки сторони у справі не ведуть спільне господарство, кожен з них живе власним життям, вони не є сім»єю в розумінні ст.3 Сімейного кодексу України. Таким чином, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON], оскільки подальше існування сім"ї є неможливим в зв"язку з відсутністю бажання на відновлення шлюбних стосунків, втратою почуттів та відсутністю взаєморозуміння. Сім"я існує формально, а отже шлюб може бути розірваний.

Outcome: approved