Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-01 00:00:00

25 березня 2013 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», назву якого на час розгляду справи змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», звернулося до Індустріального районного суду міста Дніпропетровська з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. У своєму позові банк зазначив, що відповідно до укладеного 27 березня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] договором останній отримав кредит у розмірі 3000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що співпадає зі строком дії картки. 20 жовтня 2010 року на забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов`язань між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167, з обсягом відповідальності поручителя 10000 грн. Відповідач зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Станом на 31.01.2013 року заборгованість [PERSON] перед банком склала 7001,94 доларів США, з яких: 2563,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 3745,69 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 300 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; штрафи: 62,55 доларів США - штраф (фіксована частина); 330,45 доларів США - процентна складова. За цих підстав ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути на свою користь із [PERSON] заборгованість у розмірі 5750,38 доларів США, що за курсом 7,99 грн. за 1 долар США склало 45966 грн. 52 коп., солідарно з ПАТ «Акцент-Банк» та [PERSON] заборгованість у розмірі 10000 грн., а також з [PERSON] витрати на юридичну допомогу в розмірі 3200 грн. та судовий збір за подання позовної заяви. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 травня 2013 року позовні вимоги ПАТ «КБ «ПриватБанк» були задоволені частково, а саме стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 5750,38 доларів США, еквівалентному 45966,52 грн., з ПАТ "Акцент-Банк" та [PERSON] солідарно заборгованість у розмірі 10000 грн., а також з [PERSON] витрати по сплаті судового збору 559,67 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19 лютого 2014 року заочне рішення від 29 травня 2013 року за заявою відповідача [PERSON] скасовано. В подальшому повторним заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.12.2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені частково, а саме стягнуто на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 27.03.2007 року в розмірі 5750,38 доларів США та солідарно з ПАТ "Акцент-Банк" і [PERSON] суму 10000 грн., а всього заборгованість у сумі 7001,94 доларів США, що склало 55966 грн. 52 коп., у тому числі: 2563,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 3745,69 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 300,00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 62,55 доларів США - штраф (фіксована частина); 330,45 доларів США - штраф (процентна складова). Також стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" судовий збір у розмірі 559 грн. 67 коп. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року в частині вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» скасовано, провадження у справі в цій частині закрито. В іншій частині заочне рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] скасовано. Справу в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Скасовуючи рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 серпня 2016 року і направляючи справу в частині позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] на новий розгляд до суду першої інстанції, Верховний Суд виходив з того, що суди попередніх інстанцій не перевірили доводи відповідача щодо відсутності у банку підстав для стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором та не надали оцінки тому факту, що, звернувшись у 2011 році до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, банк змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, неустойки та інших платежів за договором, що є підставою для припинення права кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором платежі, так як права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27 січня 2020 року справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача АТ КБ «ПриватБанк» Данильченко О.О. позов підтримала та наполягала на його задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, неодноразово повідомлявся про розгляд справи, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим справу розглянуто в його відсутність на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом установлено, що 27 березня 2007 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Відповідно до умов договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 3000 доларів США. Базова відсоткова ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору складає 1,9 % на місяць із розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Акцент-Банк» був укладений договір поруки № 167 з обсягом відповідальності поручителя 10000 грн. Звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк послався на те, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 27 березня 2007 року станом на 31 січня 2013 року утворилася заборгованість у розмірі 7001,94 доларів США, яка складається з наступного: 2563,25 доларів США - заборгованість за кредитом; 3745,69 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 300 доларів США - заборгованість зі сплати комісії за користування кредитом; 62,55 доларів США - штраф (фіксована частина); 330,45 доларів США - штраф (процентна складова). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] проти позову банку заперечує, посилаючись на те, що він не отримував кредитної картки, а, отже, і кредитних коштів, що, на його думку, підтверджується рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11 жовтня 2011 року у цивільній справі№ 2-2072/11/0603, яким було відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього заборгованості за цим кредитним договором. Вирішуючи позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 27.03.2007 року, суд враховує, що за змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 статті 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку КБ «ПриватБанк»), а другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Суд враховує, що в заяві позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, яка підписана 27.03.2007 року [PERSON] , відсутні умови про сплату позичальником комісії за користування кредитом та неустойки (штрафів) за порушення зобов`язання і, відповідно, їх визначеного розміру. Заявляючи позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, зокрема комісії за користування кредитом у розмірі 300 доларів США та штрафів: 62,55 доларів США - фіксована частина та 330,45 доларів США - процентна складова, банк долучив до позову Умови та Правила надання банківських послуг. Крім того, у судовому засіданні представником позивача було долучено копію пам`ятки клієнта «Картка «Універсальна» (тарифний план «55 днів»), в якій зазначено, зокрема, про штраф у разі порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів. Однак матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження ознайомлення відповідача як позичальника із вказаними Умовами та Правилами, а також пам`яткою клієнта. На переконання суду, в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, оскільки без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу умови та правила кредитування, відсутність безпосередньо у заяві, підписаній відповідачем, при укладенні кредитного договору, домовленості сторін про сплату комісії за користування кредитом та штрафів, надані банком Умови та Правила надання банківських послуг та інші документи, в яких зазначені умови, на яких банком надаються кредити,не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Отже, оскільки в даному випадку долучені банком до позову Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, суд вважає, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.03.2007 року, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.07.2019 року по справі № 342/180/17-ц. Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Таким чином, позов у частині стягнення з [PERSON] комісії за користування кредитом та штрафів є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом, то суд звертає увагу, що відповідно до умов кредитного договору, укладеного між сторонами 27.03.2007 року, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії платіжної картки. Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк» (т. 2 а.с. 49), термін дії кредитної картки № [NUMBER] , яка була відкрита відповідачу 27.03.2007 року, до «04/11», тобто до квітня 2011 року. Отже, кредитний ліміт був наданий [PERSON] на строк до квітня 2011 року включно. Тому суд вважає безпідставною вимогу позивача про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період з 01.05.2011 року до 31.01.2013 року, оскільки право позивача як кредитора нараховувати позичальнику відсотки за користування кредитом відповідно до положень статті 1048 ЦК України після 30.04.2011 року припинилося. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зазначено, що «право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане, Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом». Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не установлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання». Суд враховує, що сторони у кредитному договорі (заяві позичальника) від 27.03.2007 року узгодили кінцевий термін кредитування, тобто погашення кредиту, який відповідає терміну дії платіжної картки, - квітень 2011 року. При цьому банком позовні вимоги про стягнення з позичальника відсотків за користування кредитом за період, починаючи з 01.05.2011 року по 31.01.2013 року, на підставі статті 625 ЦК України не заявлялися. Положення укладеного між сторонами кредитного договору також не містять посилання на норми статті 625 ЦК України. Зі змісту укладеного між сторонами договору не вбачається домовленість про порядок повернення позики та сплати процентів поза межами строку дії договору, зокрема сплату відсотків після закінчення строку погашення кредиту, тобто після 30.04.2011 року. Натомість цього, з матеріалів справи вбачається, що банк вже скористався таким правом, нараховуючи відповідачу відсотки на поточну заборгованість за ставкою 19,2 % річних та прострочену заборгованість за ставкою 38,4 % річних, а з червня 2008 року за ставкою 20,4 % річних та 40,8 % річних відповідно. З огляду на наведене, позовні вимоги банку про стягнення з відповідача [PERSON] відсотків за користування кредитом з 01.05.2011 року по 31.01.2013 року задоволенню не підлягають. У той же час суд знаходить обґрунтованим позов банку в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2563,25 доларів США та несплачених процентів за користування кредитом станом на квітень 2011 року включно. Суд не бере до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що він не отримував кредитну картку та кредитні кошти, оскільки вони не підтверджені жодними належними і допустимими доказами. Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. У силу частини 2 статті 78 КПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд вважає, що факт отримання відповідачем [PERSON] кредитної кратки підтверджується заявою позичальника, в якій міститься його підпис про отримання 25.04.2007 року платіжної картки і ПІН-коду (т. 1 а.с. 10 - на зворотній сторінці або т. 2 а.с. 51). Доказів неналежні відповідачу підпису про отримання банківської картки відповідач суду не надав, клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи з метою встановлення належності підпису не заявляв. Тож у суду немає сумнівів щодо отримання відповідачем кредитної картки відповідно до кредитного договору від 27.03.2007 року. Крім того, факт отримання відповідачем кредитних коштів та користування ними підтверджується випискою по його картці (т. 2 а.с. 39-47), з якої вбачається, що після встановлення 25.04.2007 року на картку кредитного ліміту, здійснювалося зняття коштів та внесення коштів на картку. Суд вважає, що рішення Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 11.10.2011 року по справі № 0603/2-2072/11, на яке посилається відповідач та яким було відмовлено в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з нього заборгованості за кредитним договором від 27.03.2007 року, яка утворилася станом на 31.03.2011 року в сумі 4742,34 доларів США, з яких: 2563,25 доларів США - заборгованість за кредитом, 1793,52 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 00 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 62,73 доларів США - штраф (фіксована сума), 222,84 доларів США - штраф (процентна складова), не має преюдиційного значення в цій справі, оскільки як убачається зі змісті цього рішення суду, судом було відмовлено в задоволенні позову банку з підстав не надання доказів на підтвердження отримання відповідачем платіжної картки та ПІН-коду до неї. Зокрема, як відзначив суд, звертаючись у липні 2011 року до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з позовом, банк не долучив заяву позичальника, з якої має складатися кредитний договір, з особистим підписом відповідача про отримання ним кредитної картки. Тобто в даному випадку суд відмовив у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з [PERSON] заборгованості з підстав недоведеності банком своїх позовних вимог. Суд звертає увагу, що в подальшому 09.06.2016 року Бердичівським міськрайонним судом Житомирської області було винесено рішення справі № 274/975/15-ц, яким стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 27.03.2007 року в розмірі 2736,53 доларів США, яка складається з суми відсотків за період з 01.02.2013 року по 31.08.2015 року. У зв`язку з вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги банку в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за тілом кредиту в розмірі 2563,25 доларів США та відсотків за користування кредитом по квітень 2011 року включно підлягають задоволенню. Разом із тим, визначаючи конкретну суму відсотків за користування кредитом, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку, суд враховує, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору було визначено базову відсоткову ставку - 1,9 % на місяць, тобто 22,8 % річних, із розрахунку 360 днів у році. Будь-яких об`єктивних доказів на підтвердження права банку змінювати відсоткову ставку за кредитом шляхом її підвищення позивачем суду не надано. Суд не приймає до уваги долучені у судовому засіданні представником позивача на підтвердження права банку змінювати процентну ставку Умови та Правила надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та Пам`ятку клієнта, оскільки вони не містять жодних даних щодо правової природи зміни відсоткової ставки за кредитним договором, укладеним із відповідачем. Банком не доведено, що зміна відсоткової ставки за договором шляхом її підвищення відбулася правомірно із дотриманням визначеної процедури. Як відзначено у висновку Верховного Суду України, сформульованому в постанові від 14 грудня 2016 року по справі № 6-2315цс16, підстав для відступу від якого не було встановлено Верховним Судом, у разі підвищення банком відсоткової ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Між тим, банк не надав доказів на підтвердження повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки на прострочену заборгованість за кредитом до 38,4 % річних та 40,8 % річних відповідно, саме за якими банком і було обраховано суму заборгованості за відсотками в наданому суду розрахунку заборгованості, зокрема під час нового розгляду справи (том 2). Отже, суд вважає, що сума відсотків, яка підлягає стягненню з відповідача на користь банку, повинна бути обчислена станом на 30.04.2011 року відповідно до умов укладеного між сторонами договору за ставкою 22,8 % річних (1,9 % на місяць) із розрахунку 360 днів у році). Так, станом на 30.04.2011 року сума відсотків за користування відповідачем кредитом, виходячи з вихідних даних, зазначених у розрахунку самого банку (сум поточної та простроченої заборгованості в конкретні періоди), складатиме 2286,05 доларів США, а саме: -за період з 11.06.2007 р. по 13.06.2007 р. (1542,02 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 3 дн.) 2,93 дол. США; -за період з 14.06.2007 р. по 15.06.2007 р. (2472,02 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 2 дн.) 3,13 дол. США; -за період з 16.06.2007 р. по 24.06.2007 р. (2945,82 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 9 дн.) 16,79 дол. США; -за період з 25.06.2007 р. по 25.07.2007 р. (2785,82 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 31 дн.) 54,69 дол. США; -за період з 26.07.2007 р. по 22.11.2007 р. (2611,01 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 120 дн.) 198,44 дол. США; -за період з 23.11.2007 р. по 25.11.2007 р. (2120,31 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 3 дн.) 4,03 дол. США; -за період з 26.11.2007 р. по 19.12.2007 р. (2119,31 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 24 дн.) 32,21 дол. США; -за період з 20.12.2007 р. по 17.01.2008 р. (2014,56 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 29 дн.) 37,00 дол. США; -за період з 18.01.2008 р. по 19.01.2008 р. (1879,65 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 2 дн.) 2,38 дол. США; -за період з 20.01.2008 р. по 21.01.2008 р. (1879,67 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 2 дн.) 2,38 дол. США; -за період з 22.01.2008 р. по 11.02.2008 р. (2291,67 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 21 дн.) 30,48 дол. США; -за період з 12.02.2008 р. по 13.02.2008 р. (2312,93 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 2 дн.) 2,93 дол. США; -за 14.02.2008 р. (2355,40 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 1 дн.) 1,49 дол. США; -за період з 15.02.2008 р. по 20.02.2008 р. (2839,50 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 6 дн.) 10,79 дол. США; -за період з 21.02.2008 р. по 05.03.2008 р. (2839,52 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 14 дн.) 25,18 дол. США; -за період з 06.03.2008 р. по 14.03.2008 р. (2626,68 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 9 дн.) 14,97 дол. США; -за період з 15.03.2008 р. по 30.03.2008 р. (2765,73 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 16 дн.) 28,03 дол. США; -за період з 31.03.2008 р. по 23.04.2008 р. (2653,87 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 24 дн.) 40,34 дол. США; -за період з 24.04.2008 р. по 30.04.2008 р. (2509,85 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 7 дн.) 11,13 дол. США; -за період з 01.05.2008 р. по 01.06.2008 р. (2509,87 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 32 дн.) 50,87 дол. США; -за період з 02.06.2008 р. по 12.06.2008 р. (2341,75 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 11 дн.) 16,31 дол. США; -за період з 13.06.2008 р. по 30.06.2008 р. (2753,75 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 18 дн.) 31,39 дол. США; -за період з 01.07.2008 р. по 17.07.2008 р. (2599,1 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 17 дн.) 27,98 дол. США; -за період з 18.07.2008 р. по 24.07.2008 р. (2399,99 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 7 дн.) 10,64 дол. США; -за період з 25.07.2008 р. по 01.09.2008 р. (2394,99 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 39 дн.) 59,16 дол. США; -за період з 02.09.2008 р. по 18.09.2008 р. (2339,34 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 17 дн.) 25,19 дол. США; -за період з 19.09.2008 р. по 07.10.2008 р. (2178,7 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 19 дн.) 26,22 дол. США; -за період з 08.10.2008 р. по 29.10.2008 р. (2152,03 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 22 дн.) 29,98 дол. США; -за 30.10.2008 р. (1981,17 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 1 дн.) 1,25 дол. США; -за період з 31.10.2008 р. по 30.12.2008 р. (2781,17 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 61 дн.) 107,45 дол. США; -за період з 31.12.2008 р. по 30.04.2011 р. (2563,25 дол. США х 22,8% : 360 дн. х 850 дн.) 1379,88 дол. США. При цьому з матеріалів справи (розрахунку банку) вбачається, що відповідачем було сплачено у спірний період відсотки в загальній сумі 903,84 доларів США (25,19 + 184,3 + 45,25 + 35,09 + 37,16 + 38,14 + 45,98 + 81,88 + 45,35 + 0,89 + 44,35 + 39,36 + 3,33 + 39,14 + 82,08 + 51,69 + 104,09 + 0,48 + 0,09). Таким чином, позов АТ КБ «ПриватБанк» необхідно задовольнити частково, стягнувши з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором від 27.03.2007 року станом на квітень 2011 року включно: 2563,25 доларів США - заборгованість за кредитом та 1382,21 доларів США - заборгованість за відсотками (2286,05 - 903,84), а всього в розмірі 3945,46 доларів США, що на день винесення рішення за офіційним курсом Національного банку України еквівалентно 109811 грн. 62 коп. (3945,46 х 27,8324). Щодо стягнення з відповідача на користь банку судових витрат (сплаченого судового збору та витрат на правову допомогу), то суд приймає до уваги, що в матеріалах справи міститься копія посвідчення серії [NUMBER] від 06.04.2012 р., згідно з яким відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи, у зв`язку з чим відповідно до п. 9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» він звільнений від сплати судового збору. В свою чергу, доказів понесення банком витрат на правову допомогу не надано. Відтак підстави для відшкодування цих витрат відповідачем відсутні.

Outcome: partial