Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у розмірі 46745,49 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач знаходився у трудових відносинах з позивачем на різних посадах з 10 серпня 2007 року по 02 жовтня 2014 року та був наказом № 212-к від 02 жовтня 2014 року звільнений з посади директора виробничої одиниці обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» «Жданівкатепломережа» за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. У зв'язку з настанням обставин, незалежних від волі позивача, а саме воєнного конфлікту та початку здійснення антитерористичної операції на територіях, які перестали бути підконтрольними українській владі, з відповідачем не було проведено повного розрахунку по заробітній платі при звільненні 02 жовтня 2014 року. Для захисту свого права на своєчасне отримання усіх виплат, які повинні були виплачені йому під час звільнення, відповідач неодноразово звертався до суду з позовами до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення їх у примусовому порядку, за результатом розгляду яких: 1) рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року по справі № 219/5690/2014-ц з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі у розмірі 17095,78 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 8132,04, заробітну плату за жовтень 2014 року у розмірі 609,76 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25837,58 грн. за період з 02 жовтня 2015 року по 11 лютого 2015 року, в тому числі судовий збір в сумі 516,75 грн.; 2) рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року по справі № 219/3802/15-ц з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] стягнуто суму середньоденного заробітку за час затримки виплати зарплати у розмірі 19907,91 за період з 12 лютого 2015 року по 27 квітня 2015 року, а також моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та судовий збір у розмірі 242,54 грн. За апеляційною скаргою ОКП «Донецьктеплокомуненерго» рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року в частині стягнення середнього заробітку у розмірі 25837,58 грн. рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року змінено лише в мотивувальній частині, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 04 листопада 2015 року касаційна скарга позивача відхилена, а рішення судів першої та апеляційної інстанції залишені в силі. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року змінено рішенням Апеляційного суду Донецької області від 27 серпня 2015 року в частині розміру стягнутих сум середнього заробітку з 25837,58 грн. на 1027,24 грн. та моральної шкоди з 1000 грн. на 100 грн., проте, ухвалою ВССУ від 04 листопада 2015 року рішення Апеляційного суду Донецької області від 27 серпня 2015 року скасовано та залишено в силі рішення суду першої інстанції. На виконання вказаних рішень суду, після набрання ними законної сили, позивачем в примусовому порядку після відкриття виконавчого провадження було перераховано [PERSON] середній заробіток та моральна шкода на загальну суму 46745,49 грн. Незважаючи на це, позивач, не погоджуючись з прийнятими рішеннями в частині стягнення з нього сум середнього заробітку та моральної шкоди звернувся до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали ВССУ від 04 листопада 2015 року, ухвали Апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року та рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року. За результатами розгляду постановою ВСУ від 11 травня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» в частині стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати в розмірі 25837,58 грн. відмовлено. На підставі вказаної постанови за заявою позивача про перегляд рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року у зв'язку з ново виявленими обставинами рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку в розмірі 19907,91 грн. та моральної шкоди у розмірі 1000 грн. відмовлено у повному обсязі. Позивач вважає, що підстава для перерахування грошових коштів [PERSON] у розмірі 46745,49 грн. відпала, оскільки постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 року та рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2016 року набули законної сили і відповідач на теперішній час зберігає в себе ці кошти без достатньої правової підстави. На письмову вимогу позивача відповідач надіслав відповідь електронною поштою, з якої вбачається, про його відмову повернути позивачу отримані ним кошти. Статтею 1212 ЦК України встановлено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, позивач вважає, що існують підстави для виникнення зобов'язання у відповідача щодо повернення грошових коштів у розмірі 46745,49 грн., але, враховуючи, що відповідач відмовляється повернути вказані грошові кошти, позивач звернувся з цим позовом до суду за захистом свого порушеного майнового права. В судовому засіданні представник позивача Щепіхіна В.В., яка діє на підставі перевірених судом повноважень, позовну заяву підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, просить вимоги задовольнити повністю. Також наголосила на тому, що у своїх запереченнях відповідач помилково посилається на положення ст. 1215 ЦК України, ч. 1 ст. 239 КЗпП України та ч. 2 ст. 382 ЦПК України, оскільки дія ст. 1215 ЦК України не поширюється на виплати, безпідставно набуті у зв'язку з перерахуванням сум середнього заробітку за несвоєчасно виплачену заробітну плату, оскільки ці суми не є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї. Виплата середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок з працівником є самостійним способом відповідальності, а вимоги про його стягнення, як компенсаційні вимоги, прирівнюються до вимог про відшкодування завданої майнової шкоди. Таким чином, ці суми не можуть бути, в розумінні ст. 1215 ЦК України, визначені як такі, що не підлягають поверненню. Крім того, твердження відповідача про те, що сплата коштів на його користь у розмірі 46745,49 грн. була добровільною з боку позивача є хибним, оскільки позивач з самого початку заперечував проти стягнення з нього цих коштів, у зв'язку з тим, що вважає себе невинним у затримці виплати [PERSON] заробітної плати, а вказані кошти були стягнуті з позивача на користь відповідача на виконання рішень судів на підставі постанов державного виконавця, що свідчить про аж ніяк не добровільне виконання рішень судів. У зв'язку з чим, представник позивача наполягає на задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог у зв'язку з їх необґрунтованістю, зазначивши, що даний спір випливає з трудових правовідносин, оскільки пов'язаний зі стягненням належних відповідачу виплат, що прирівнюються до заробітної плати у відповідності до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» і моральною шкодою, завданою порушенням саме трудових прав працівника. Вимоги позивача про стягнення безпідставно набутих відповідачем грошових коштів в сумі 46745,49 грн. є необґрунтованими, оскільки дані кошти не являються безпідставно набутими відповідачем [PERSON] в розумінні ст. 1212 ЦК України. При цьому, до платежів, що прирівнюються до заробітної плати належить віднести всі платежі, що здійснюються роботодавцями на користь працівників та зазначені у ст. 2 Закону «Про оплату праці» (доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством). Таким чином, відповідач вважає, що, відповідно до вимог ст.ст. 381, 382 ЦПК України, ст. 239 КЗпП України та ст. 1215 ЦК України, позовні вимоги не підлягають задоволенню. У своїй заяві від 23 січня 2017 року, яка надійшла до суду 31 січня 2017 року, відповідач також зазначив, що відповідно до ст. 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах. З даних правових норм вбачається, що вони встановлюють особливості повороту виконання в окремих категоріях цивільних справ у трудових відносинах, у яких поворот виконання не проводиться, якщо позивач діяв добросовісно. Постановою Верховного Суду України від 11 травня 2016 року не встановлено, що рішення суду першої, апеляційної, касаційної інстанцій було обґрунтовано на повідомлених позивачем завідомо неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах, питання про поворот виконання рішення ВСУ не вирішувалося. Позивач помилково вважає, що виплата середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди за порушення трудових прав працівника не відноситься до заробітної плати та виплат пов'язаних із заробітною платою. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За структурою Кодексу законів про працю України ст. 117 цього Кодексу, якою передбачені підстави та порядок виплат, якою визначено підстави виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відноситься до розділу УІІ «Оплата праці» вказаного кодексу. Тобто, виплата за час затримки розрахунку при звільненні, пов'язані з трудовими правовідносинами, є оплатою праці та їх слід віднести до структури заробітної плати. Такий висновок міститься в ухвалі колегії суддів судової палати цивільних справах Верховного Суду України від 03 березня 2010 року по справі 6-10039св09. Відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а не цивільними чи господарськими. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Просила відмовити у задоволенні позову. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позову заперечував на підставі раніше наданих заперечень. Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом -ЦПК України), суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди… Судом встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року по цивільній справі № 219/5690/14-ц позовні вимоги [PERSON] до Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку, заробітної плати за час вимушеного прогулу та визнання заяви про відпустку без збереження заробітної плати недійсною - задоволені частково. Стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 17095,78 грн., стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку в сумі 8132,04грн. та заробітну плату за жовтень 2014р. у розмірі 609,76грн., стягнуто з Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25837,58 грн. без урахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року апеляційну скаргу обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» відхилено. Апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року змінено в частині правового обґрунтування задоволення позовних вимог [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 25837,58 грн. без урахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині рішення залишено без змін. Відповідно до копії постанови державного виконавця Василенко В.О. від 04 квітня 2015 року відкрито виконавче провадження № 47110655 по примусовому стягненню з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на корить [PERSON] грошових коштів стягнутих на підставі рішення Артемівського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року (а.с. 12). Згідно до копії постанови державного виконавця Василенко В.О. від 25 вересня 2015 року відкрито виконавче провадження № 48836651 по примусовому стягненню з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на корить [PERSON] грошових коштів на підставі виконавчого листа, виданого Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 23 червня 2015 року на суму 1127 грн. (а.с. 13). З копії постанови державного виконавця Василенко В.О. від 25 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49719488 по примусовому стягненню з ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на корить [PERSON] грошових коштів на підставі виконавчого листа, виданого Артемівським міськрайонним судом Донецької області від 23 червня 2015 року на суму 20907,91 грн. (а.с. 14). З копій платіжних доручень: (а.с. 9-11) № 2649 від 22 червня 2015 року вбачається, що позивач перерахував на ім'я відповідача 25837,58 грн. на виконання постанови відділу державної виконавчої служби Краматорського міського управління юстиції від 04.04.2015 (ВП № 47110655, рішення Артемівського міськрайонного суду по справі № 219/5690/2014-ц), за № 2349 від 13 листопада 2015 року на суму 1127,24 грн., за № 239 від 18 січня 2016 року на суму 19780,67 грн.; за № 3065 від 03 грудня 2015 року - 220,39 грн.; за № 391 від 22 січня 2016 року - 2184,05 грн. (а.с. 15-16). Відповідно до копії постанови Верховного суду України від 11 травня 2016 року (а.с. 17-22) заява обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» задоволена частково. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 лютого 2015 року, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 19 травня 2015 року та ухвалу колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку скасовано й ухвалено нове рішення. У позові [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовлено. Згідно копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 28 липня 2016 року (а.с. 23-24) заява обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про перегляд судового рішення по цивільній справі № 219/3802/2015-ц, 2/219/3802/2015 за ново виявленими обставинами задоволена. Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 23 червня 2015 року по цивільній справі № 219/3802/2015-ц, 2/219/3802/2015 - скасовано. Прийнято нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди відмовлено у повному обсязі. З копії листа заступника генерального директора з правових питань ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на ім'я [PERSON] від 01 червня 2016 року (а.с. 25-27) вбачається, що останньому повідомляється про те, що він повинен повернути у 7-денний термін з моменту отримання даного листа перераховані кошти у розмірі 25837,58 грн. В іншому випадку, у разі не перерахування у вищезазначений термін грошей, обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звертатиметься до суду з позовом про стягнення суми у примусовому порядку з нарахуванням штрафних санкцій з моменту прострочення повернення. Відповідно до копії листа заступника генерального директора з правових питань ОКП «Донецьктеплокомуненерго» на ім'я [PERSON] від 07 вересня 2016 року (а.с. 28-30) вбачається, що останній повідомляється про те, що він повинен повернути у 7-денний термін з моменту отримання даного листа перераховані кошти у розмірі 20907,91 грн. В іншому випадку, у разі не перерахування у вищезазначений термін грошей, обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звертатиметься до суду з позовом про стягнення суми у примусовому порядку з нарахуванням штрафних санкцій з моменту прострочення повернення. Згідно копії листа представника [PERSON] - [PERSON] від 13 червня 2016 року (а.с. 31-32) керівництво обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» повідомляється про те, що жодного зобов'язання щодо повернення будь-яких коштів підприємству за договором, іншим правочином не встановлено. Жодні підстави з боку підприємства стосовно вимоги про виконання неіснуючих зобов'язань, які б ґрунтувались на нормах чинного законодавства України відсутні. Згідно копії статуту у новій редакції обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», затвердженого розпорядженням голови облдержадміністрації від 08 грудня 2006 року (а.с. 33-43) - підприємство є юридичною особою, права і обов'язки якої набуває з дня його державної реєстрації. Підприємство має самостійний баланс, поточний, валютний та інші рахунки в банківських установах, печатку зі своїм найменуванням, штамп і фірмовий бланк. Підприємство може мати товарний знак (логотип), що реєструється відповідно до чинного законодавства. Підприємство є самостійним господарським суб'єктом, може від свого імені набувати майнових та особистих немайнових прав, нести обов'язки, бути позивачем ьта відповідачем в судових органах, укладати угоди. Відповідно до копії постанови Верховного суду України від 12 квітня 2017 року (а.с. 112-113) у задоволені заяви обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року відмовлено. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, законом установлюється обов'язок набувача повернути набуте майно, якщо: 1) набуття майна за рахунок іншої особи відбулось без достатньої правової підстави; 2) підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. В свою чергу, відповідно до ст. 1215 ЦК України, яка наводить перелік виключень обставин для повернення набутого майна, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. В постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13 викладено правову позицію та роз'яснено, що згідно зі ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абз. 2 ч. 1 ст. 1215 зазначеного Кодексу, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Правовий аналіз ст.ст. 1212, 1215 ЦК України, зміст цитованого вище правового висновку Верховного Суду України, дає підстави стверджувати про те, що у разі виплати особі без необхідності чи без правової підстави грошової допомоги або якщо відпала підстава для такої виплати, то платнику ці кошти поверненню не підлягають, крім випадків наявності рахункової помилки з боку платника і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року за № 8-рп/2013 роз'яснено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Також цим рішенням встановлено, що Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров'я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Тобто, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до частини сьомої статті 43, частини першої статті 55 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю працівник може захистити в суді. Конституційний Суд України в Рішенні від 24 грудня 2004 року № 22-рп/2004 зазначив, що забезпечення прав і свобод потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абзац четвертий підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини). У статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI, статтях 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено порядок здійснення судочинства стосовно справедливого розв'язання, зокрема, трудових спорів. Згідно з правовою позицією, висловленою Верховним Судом України від 07 листопада 2012 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 грудня 2011 року, аналізуючи норми ст. 2 Закону України "Про оплату праці" й ст. 117 КЗпП України, слід дійти висновку про те, що відносини стосовно виплати заробітної плати за своєю правовою природою є трудовими, а не цивільними чи господарськими. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це є компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Проаналізувавши матеріали справи та надавши їм належну правову оцінку суд приходить до висновку, що добровільність виконання ОКП «Донецьктеплокомуненерго» судового зобов'язання в частині нарахування та виплати [PERSON] середнього заробітку за увесь визначений судом період затримки розрахунку при звільненні, яке в подальшому було скасоване рішеннями Верховного Суду України, не змінює правомірності набуття цих коштів відповідачем. Вирішення ж в порядку повороту виконання рішення заявлених вимог за їх формальною відповідністю, передбаченою ч. 1 ст. 381 ЦПК України, вимозі сторони у справі про повернення стягненого з нього за скасованим судовим рішенням, що в судовому засіданні може вирішуватись судом, у якому перебуває справа, якщо таке питання не було вирішено судом апеляційної або касаційної інстанції, є також неможливим згідно застереженої ч. 2 ст. 382 ЦПК України загальної заборони повороту виконання у справах, зокрема, про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, виключення щодо чого можливе лише у випадку, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача, обставин чого в даному конкретному випадку не встановлено, а позивачем не надано ніяких доказів про вчинення відповідачем зловживань (недобросовісності), що призвели до безпідставної виплати йому суми середнього заробітку, або рахункової помилки з боку особи, яка провела виплату. Також ще раз слід зауважити, що Конституційний суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року за № 8-рп/2013 чітко роз'яснив, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. В свою ж чергу, відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, на підставі вищевикладеного, з урахуванням рішення Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року за № 8-рп/2013 суд робить висновок про те, що сплачені позивачем відповідачеві грошові кошти у розмірі 45745,49 грн. це платежі, що прирівняні до заробітної плати, а тому підстав для стягнення з відповідача на користь позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заявленої частини нарахованих та виплачених коштів середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати не встановлено. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання. Разом з тим, незважаючи на наявну можливість, позивачем не надано суду достовірних, належних та достатніх доказів в підтвердження заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 45745,49 грн., і того факту, що саме до цих правовідносин слід застосувати загальні норми матеріального права, передбаченого правилами ст. 1212 ЦК України і зобов'язати відповідача повернути позивачу вищевказані кошти як майно, яке він набув або зберігав у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, або того факту, що вони були виплачені на користь відповідача на підставі підроблених документів або на завідомо неправдивих відомостях, які були надані відповідачем, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення грошових коштів з відповідача на користь позивача в розмірі 45745,49 грн. не обґрунтовані і задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів, а саме моральної шкоди у розмірі 1000 грн., то в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки дійсно ці кошти не відносяться до заробітної плати і платежів прирівняних до неї, а у розумінні статті 23 ЦК України є грошовим відшкодуванням за моральну шкоду, спричинену якимось правопорушенням, при цьому оцінюється глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення і тому у відповідності до вимог статті 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу. Оскільки позовні вимоги Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволені частково, суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати присуджує позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних в розмірі 29,48 гривень, виходячи з наступного розрахунку: 1000х1378/46745,49=29,48, де 1000 гривень - сума задоволених позовних вимог; 1378 гривень - сума сплаченого позивачем судового збору за подання до суду позовної заяви; 46745,49 гривень - ціна позову, 29,48 гривень - судові витрати, присуджені позивачу. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial