Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS], власником якого він є. В обгрунтування своїх вимог позивач зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 17.04.2007 року він є власником квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] [PERSON] разом з позивачем зареєстрована у квартирі, але після розірвання шлюбу за рішенням Красноградського районного суду Харківської області від 28.03.2016 року за місцем реєстрації не проживає, добровільно знятися з реєстрації відмовляється. Позивач просить суд визнати [PERSON] особою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в суді позов не визнала та вказала , що до розлучення з [PERSON] вона та їх донька [PERSON], [INFO], разом проживали в квартирі позивача. Вона вимушено виїхала до своїх батьків, іншого власного житла не має, тому просила відмовити у позові. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 17.04.2007 року, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №14265270 від 17.04.2007. Згідно довідки ( акту обстеження), складеного депутатом Красноградської міської ради Бакал Ю.П. 24.01.2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та [PERSON], але фактично [PERSON] [ADDRESS] не проживає. Відповідач підтвердила, що вселилась до квартири як член сім"ї позивача, після розлучення з [PERSON] в 2016 році вона з дитиною не мешкає в квартирі свого колишнього чоловіка, але власного житла у неї не має. Згідно ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як передбачено ст.317, 319, 383, 391 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд. Власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб тавимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК України, передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. [PERSON] разом з дитиною проживала як член сім"ї та була зареєстрована в спірній квартирі за згодою [PERSON] У п.15 постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст. 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України № 2 вiд 10 березня 1989 року, № 13, від 25 грудня 1992 року, № 15 від 25 травня 1998 року, роз"яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім"ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. На підставі аналізу наявних у справі доказів судом встановлено, що [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO] після розірвання шлюбу з [PERSON], в 2016 році вимушено покинула житло. Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.Право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Позивач не навів жодних доводів, які б були підставою для подачі позову, окрім факту тривалого не проживання з 2016 року. Суд враховує , що іншого житла у [PERSON] немає, вона мешкає з батьками , які, з її слів, відмовляються зареєструвати її за своїм місцем проживання, права на це житло відповідачу не належить. Таким чином, хоча позивач [PERSON] і є власником квартири, однак підстав для усунення перешкод в користуванні належною йому квартирою шляхом позбавлення права користування його бувшого члена сім'ї [PERSON] немає. Тимчасова відсутність у спірному житлі зумовлена поважними причинами, зокрема через неприязні стосунки із [PERSON] після розлучення відповідач вимушена проживати разом з своїми батьками. З урахуванням встановленого, позовні вимоги не підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed