Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

У травні 2015 року [PERSON] звернулась з позовом до ТОВ „Кристал" смт.Парафіївка Ічнянського району про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, посилаючись на те, що вона працювала у відповідача продавцем в магазині „Ясен" в смт.Парафіївка Ічнянського району з 14 серпня 2004 року та була звільнена з роботи 01 липня 2014 року за п.2 ст.41 КзпП України і згідно з рішеннями Ічнянського районного суду від 05.12.2014 року та апеляційного суду Чернігівської області від 06.04.2015 року з відповідача було стягнуто в її користь 2284 грн. 31 коп. заборгованості по заробітній платі та 1021 грн. 66 коп. за затримку видачі трудової книжки та що на виконання цих судових рішень відповідач перерахував ці грошові кошти тільки 29 квітня 2015 року і вона їх отримала. Тому позивачка посилаючись на правила ст.ст.116,117 КзпП України просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 25 липня 2014 року по 29 квітня 2015 року згідно з її розрахунком в сумі 12394,88 грн. Рішенням Ічнянського районного суду від 08 липня 2015 року позов було задоволено та стягнуто з ТОВ „Кристал" смт.Парафіївка Ічнянського району в користь [PERSON] 12 тисяч 394 грн. 88 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 25 липня 2014 року по 29 квітня 2015 року. Також вирішено питання про судові витрати і стягнуто з ТОВ „Кристал" в користь держави 243 грн. 60 коп. У апеляційній скарзі ТОВ „Кристал" просить апеляційний суд скасувати рішення Ічнянського районного суду від 08.07.2015 року у даній справі та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що позивачка, як матеріально відповідальна особа, допустила на роботі нестачу на загальну суму 40 тисяч 513 грн. 65 коп.; що згідно з ст.233 КзпП України позивачка мала право протягом трьох місяців звернутись до суду з даним позовом, однак такий строк вона пропустила без поважних причин. Що роботодавець після звільнення позивачки запропонував їй частково погасити нестачу і, оскільки мав на це право за розпорядженням керівника підприємства, що підтверджується видатковим касовим ордером та прибутковим касовим ордером, наявними в матеріалах справи, однак [PERSON] не погодилась. Заслухавши доповідача, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступне. Постановивши рішення, місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні було встановлено, що оскільки керівник підприємства відповідного розпорядження про вирахування з зарплати позивачки за заподіяну шкоду не видав і своєчасно не провів розрахунок при звільненні, тому позовні вимоги підлягають задоволенню і стягнув з відповідача в користь позивачки середній заробіток за період з 25.07.2014 року по 29.04.2015 року) в сумі 12394,88 грн. за розрахунком позивачки (44,42 грн. Х 279 днів = 12394,88 грн.). Проте з таким висновком в частині обчислення кількості днів, за які необхідно стягнути середній заробіток не може погодитись апеляційний суд. Відповідно до правил п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну України від 08 лютого 1995 року № 100 „нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком". З табелю обліку використання робочого часу, приєднаного апеляційним судом до матеріалів справи, видно, що позивачка працювала в умовах 40 годинного робочого тижня і мала вихідні дні (а.с.62 - 67), що виключає можливість брати до уваги календарні дні. Тому, враховуючи, що за спірний період в липні 2014 року необхідно брати 4 робочих дні; в серпні відповідно - 20, у вересні - 22, у жовтні - 23, у листопаді - 20 і у грудні - 23 робочих дні. У січні 2015 року підлягає врахуванню 20 робочих днів, у лютому відповідно - 20, у березні - 21 і у квітні 20 робочих днів, що у підсумку складає 193 робочих дні. Далі, середньоденний заробіток 44,42 грн. множимо на 193 робочих дні, як період затримки розрахунку, і отримуємо 8 тисяч 573 грн. 06 коп., які необхідно стягнути з відповідача в користь позивачки. Оскільки місцевий суд помилково взяв до уваги 279 календарних днів замість 193 робочих днів і визначив до стягнення 12394,88 грн. замість 8573,06 грн., рішення в цій частині підлягає зміні. Інші доводи апеляційної скарги про те, що позивачка, як матеріально відповідальна особа, допустила на роботі нестачу на загальну суму 40 тисяч 513 грн. 65 коп., що позивачка пропустила строк, встановлений законом для звернення до суду та що роботодавець згідно з видатковим касовим ордером та прибутковим касовим ордером мав право за рахунок зарплати позивачки покрити шкоду, поподіяну останньою підприємству - не можуть бути підставою для скасування рішення суду і не знайшли свого підтвердження на нормах чинного законодавства в засіданні апеляційного суду.

Outcome: partial