Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до Російської Федерації в особі посольства Російської Федерації в Україні про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Зі змісту позовної заяви випливає, що до травня 2014 року позивач проживала\~ і була зареєстрована в [ADDRESS] . До вимушеного залишення окупованої території Луганської області вела із чоловіком нормальне життя, а упродовж грудня-квітня 2013 року брала активну участь проукраїнських мітингах у Луганську «євромайданах» на підтримку «Революції Гідності», була членом ради Луганського Євромайдану,\~ виступала із промовами, висвітлювала ці події\~ на своїй сторінці у Facebook. За свою проукраїнську позицію була внесена владою так званої «ЛНР» до «чорного списку». 1-3 травня перебуваючи разом із чоловіком [PERSON] на своїй дачі (садівниче товариство «Уют») у селі Хрестовому Веселогірської сільської ради Слов`яносербського р-ну Луганської обл., позивач із телефонної розмови із своїм знайомим адвокатом-правозахисником [PERSON] . дізналася, що всі місцеві проукраїнські активісти вже виїхали з Луганська, оскільки відносно таких людей розпочалися переслідування з боку прибічників так званої «ЛНР». В розмові адвокат Целовальніченко Н. порадила позивачу не повертатися до м.Луганська, адже на трасі Щастя-Луганськ представники незаконних збройних формувань так званої «ЛНР» облаштували блок-пост і здійснюють перевірку усіх автомобілів і їх пасажирів, при цьому незаконно затримуючи проукраїнських активістів. У зв`язку із загрозою своєму життю позивач 03.05.2014 року змушена була виїхати в протилежному напрямку, а саме за маршрутом : Щастя-Старобільск-Сватове- [PERSON] - [PERSON] . Спочатку тимчасово проживала у смт. Володарка Київської обл., згодом у [ADDRESS] . Блолщинці Білоцерківського [ADDRESS] ну Київської обл., а з липня 2015 року в м. Івано-Франківськ. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Луганської області позивач не мала змоги вивезти своє майно (меблі, техніку, книги, особисті речі, посуд тощо) з квартири в [ADDRESS] Левченко [ADDRESS] , а також втратила можливість реалізовувати право власності на свою приватизовану земельну ділянку [NUMBER] у садівничому товаристві «Уют» (ділянка огороджена площею 0,0920 га. з водою та світлом, дачний будинок розміром 6*8 м2\~ з підвалом та гаражем, господарські будівлі, меблі, техніка, особисті речі) за адресою [ADDRESS] Веселогірської сільської ради Слов`яносербського р [ADDRESS] ну Луганської обл. Позивач вказує, що на цій дачі вони з чоловіком фактично проживали з 2008 року, а у 2014 році сусідка по дачі [PERSON] повідомила позивачу : «На твоїй дачі перебувають ополченці, вони використовують її як блокпост і живуть там», а ще через рік ця ж сусідка вказала, що дачний будинок разом з гаражем та льохом повністю розібрали на цеглини невідомі їй люди. Результатом збройної агресії Російської Федерації для неї стала втрата права розпоряджатись та користуватись належним їй житлом, земельними ділянками та можливості проживати у рідному місті, позивач стала також «внутрішньо переміщеною особою», змушена була влаштовуватися на новому місці свій побут, винаймати житло, порушено її налагоджений звичний спосіб життя, що позначилось на її моральному та фізичному стані. На переїзд позивач витратила близько 2000 Євро, а на лікування, оскільки з вимушеною втечею з м. Луганськ погіршився стан її здоров`я і загострилися хронічні хвороби, вже витратила 3000 [PERSON] , свою квартиру у м. Луганську позивач була змушена відчужити за ціною, що значно менше ринкової, а саме за еквівалент у розмірі 5000 дол. США (121150 грн.), хоча до початку проведення антитерористичної операції така квартира коштувала близько 30000 дол. США.\~\~ Внаслідок саме прояву збройної агресії Російської Федерації на частині території Луганської області було порушено низку\~ конституційних прав позивача, передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., IVЖеневською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російської Федерацію частини території Луганської області, вона та члени її сім`ї фактично позбавлені можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним майном, що завдає їй, як моральної, так і майнової шкоди у вигляді неотриманих доходів, які б вона могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене. Тому позивач просила суд стягнути з відповідача Російської Федерації на її користь 1075295,00 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 35000 Євро - моральної шкоди, 855000,00 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 27829,60 Євро матеріальної шкоди, та 92168,00 грн., що за офіційним курсом НБУ складає 3000,00 Євро - шкоди завданої ушкодженням здоровя. Позивач в судове засідання не з`явилась, подала заяву за змістом якої вимоги позову підтримала в повному обсязі з мотивів викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечила. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суду не повідомив. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно з ч.3 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно з ч. 2 ст.2ЦК України учасниками цивільних відносин є, зокрема: іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Постановою Верховної Ради України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» від 17.03.2015 р. №254-VIII, визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. До переліку міст, які визнані цією постановою окупованими входить також і Славяносербськ Луганської області. Частиною 6 ст.5 Закону України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" передбачено, що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. З матеріалів справи вбачається, що внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацію частини території Луганської області України позивач [PERSON] фактично позбавлена можливості володіти, користуватись та розпоряджатись належним їй майном, зокрема земельною ділянкою [NUMBER] у садівничому товаристві «Уют» (ділянка огороджена площею 0,0920 га. з водою та світлом, дачний будинок розміром 6*8 м2\~ з підвалом та гаражем, господарські будівлі, меблі, техніка, особисті речі) за адресою [ADDRESS] Веселогірської сільської ради Слов`яносербського р-ну Луганської обл., що завдає позивачу, як моральної, так і майнової шкоди у вигляді недоотриманих доходів, які позивач могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право власності на це нерухоме майно не було порушене. Відповідно до ст.41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст.3, ст.321ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Пунктами 8, 9 ч. 2 ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За змістом ч. ч.1, 2, 3 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Розмір упущеної вигоди, яку складають недоотримані доходи від можливої передачі земельної ділянки № [NUMBER] у садівничому товаристві «Уют» (ділянка огороджена площею 0,0920 га. з водою та світлом, дачний будинок розміром 6*8 м2\~ з підвалом та гаражем, господарські будівлі, меблі, техніка, особисті речі) за адресою [ADDRESS] Веселогірської сільської ради Слов`яносербського р-ну Луганської обл. в оренду, згідно з розрахунком позивача, за період з червня 2014 року по березень 2019 року становить 855000,00 грн., що на день предявлення позовної заяви до суду за офіційним курсом НБУ складало 27829,30 Євро. Таким чином загальний розмір матеріальної шкоди становить 27829,30 Євро, що еквівалентно, станом на день звернення з позовом до суду 855000,00 грн. Згідно з ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно до ст.23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров"я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Частиною 6 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено,що відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу,що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією. Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Слід вказати, що при визначенні наявності ефективного контролю Договірної сторони на території іншої держави Європейський суд з прав людини передусім бере до уваги чисельність її військової присутності, а також міра, якою її військова, політична та економічна підтримка місцевих органів управління зумовлює її вплив та контроль над територією.\~ При вирішенні вимог позивача про компенсацію моральної шкоди суд застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Туреччини\~ (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), відповідно до якого Туреччина зобов`язана сплатити позивачу компенсацію, зокрема, й за моральні страждання через незаконну окупацію північної частини Кіпру, де народилась та проживала позивач, турецькими Збройними Силами. В рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що внаслідок окупації північної частини території Кіпру позивач зазнала моральних страждань, які полягали в психологічному стражданні через неможливість проживати на території, де вона народилась та законно мешкала, відчутті страху та безпорадності. Крім того суд також врахував моральні страждання позивача через змушене переселення із північної території Кіпру, де вона народилась та законно мешкала до моменту окупації цієї частини Кіпру турецьким Збройними Силами. Отже, виходячи із норм, закріплених у Європейській Конвенції, можна зробити висновок, що Європейський суд з прав людини, затвердивши "Правила суду - компенсація шкоди", виходив із того, що збитки, нанесені особі через порушення прав та законних інтересів, встановлених в Європейській Конвенції, можуть мати не тільки матеріальний, а й моральний характер, а також мати характер множинності. Враховуючи тривалість порушень прав та законних інтересів позивача, а саме більше чотирьох років, та врахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд вважає законним обраний позивачем спосіб стягнення компенсації за завдану матеріальну та моральну шкоду у виді одноразової суми, яка покриває всі передбачувані порушення, що були допущені Російською Федерацією відносно них. Вирішуючи питання щодо розміру такої компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду, суд виходить із розміру задоволених вимог заявників по аналогічним спорам, що розглядалися Європейським судом з прав людини. Зокрема, згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Туреччини (CASE OF LOIZIDOU v. TURKEY (Article 50), (40/1993/435/514), 28 July 1998), Туреччина має сплатити позивачу компенсацію у розмірі 20 000 кіпрських фунтів (станом на 01.01.1998 р. Європейський Союз при підготовці до запровадження єдиної валюти ЄС - євро, виходив із співвідношення 0,585274 кіпрських фунтів за 1 євро, і таке відношення було актуальним на момент розгляду спору в Європейському суді з прав людини). Таким чином, враховуючи характер та обсяг завданих позивачці моральних страждань, які полягають у порушенні налагодженого способу життя та змушення позивача докладати зусиль для досягнення звичного життя, суд вважає достатнім розмір компенсації за заподіяну моральну шкоду у сумі 1075295,00 грн., який на день предявлення позовної вимоги до суду за офіційним курсом НБУ є еквівалентом в 35000 Євро. Внаслідок постійних моральних страждань фізичний стан позивачки погіршився. Позивачка неодноразово змушена звертатись до поліклініки, часті депресії та стреси також призвели до погіршення стану її здоровя, що підтверджується записами медичної карти амбулаторного хворого. Тому, розмір заявленої позивачкою матеріальної шкоди, яка завдана їй ушкодженням здоровя 92168,00 грн. є обґрунтованою та підлягає до задоволення. Крім цього, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, [PERSON] Королівство [PERSON] та [PERSON] і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту [PERSON] по [PERSON] та співробітництву в Європі від 01.08.1975 поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Згідно до пункту 2 Будапештського меморандуму, що Російська Федерація, [PERSON] та [PERSON] і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй. Згідно із [PERSON] заключним актом [PERSON] по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я\~ людини, а також нанесення шкоди її майну. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і РОСІЙСЬКОЇ Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих ст. 2 Статуту ООН, а тому суд доходить до висновку про відсутність у неї судового імунітету. Враховуючи те, що позивачем наведені обґрунтовані правові докази вини відповідача, а відповідачем не надано суду жодних доказів на спростування доводів позивача, суд приходить до висновку, що є всі правові підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. На підставі вищевказаного, ст. 8 Конституції України, ст.ст. 2, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої 17.07.1997р., Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, ст.ст.16 ,22, 23, 386, 1166, 1167, 1168 ЦК України,

Outcome: approved