Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення, мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником квартири [ADDRESS], а відповідач є його батьком, якого він зареєстрував у вказаній квартирі у травні 2007 року. Реєстрація була здійснена ним через те, що батько на той час жебракував, зловживав спиртними напоями та потребував допомоги, протягом декількох років позивач допомагав батьку позбавитися алкогольної залежності. Після нещасного випадку, що стався 26.08.2013 року, позивач отримав значні опіки тіла, потребував догляду та сторонньої допомоги, у зв"язку з чим деякий час не проживав у власній квартирі, а мешкав разом з дружиною у квартирі її матері. В цей час разом з відповідачем у спірній квартирі стала проживати громадянка [PERSON] На даний час відповідач веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок, умови нормального співжиття, систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання у квартирі позивача та його сім"ї. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд виселити відповідача з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Пояснила, що між сторонами наявні конфліктні відносини, позивач не всукає відповідача до квартири, у зв"язку з чим він вимушений був звернутися до суду і є судове рішення про вселення до квартири. Вважає викладені у позові обставини такими, що не відповідають дійсності, а тому просила у задоволенні позову відмовити повністю. Третя особа - [PERSON] - у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, третьої особи, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Вказана квартира належить на праві власності позивачу [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу (а.с.9-10). На даний час у квартирі зареєстровано три особи - позивач [PERSON], його дружина [PERSON] та відповідач [PERSON], що підтверджується довідкою форми № 3. Відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON] Він був зареєстрований у спірній квартирі за згодою власника у червні 2007 року, що підтверджується відповідною довідкою. В своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що відповідач по справі веде антисоціальний спосіб життя, зловживає спиртними напоями та порушує громадський порядок і умови нормального співжиття, що робить неможливим для позивача та його сім"ї проживання з відповідачем в одній квартирі, у зв"язку з чим він просить виселити відповідача з спірної квартири без надання іншого жилого приміщення на підставі ст.. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо) у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом. Виходячи з положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім"ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України до членів сім"ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім"ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 157 Житлового кодексу України передбачено, що членів сім"ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім"ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно із п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" при вирішенні справ про виселення на підставі ст.. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з письмових матеріалів справи та досліджених судом доказів, між сторонами виникла конфліктна ситуація щодо проживання та користування спірною квартирою, між ними постійно виникають сварки, що підтверджується відповідними висновками міліції по розгляду заяв сторін по справі. Але належних доказів того, що відповідачем вчиняються дії щодо систематичного порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі, позивачем при розгляді справи надано не було. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підстав яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів висновків експертів. Частиною 1 статті 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи вищевикладене та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ним не було надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідачем вчиняються дії щодо систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, а саме квартири [ADDRESS], або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил соціалістичного співжиття, що робить неможливим для позивача проживання з відповідачем в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Наявність конфліктної ситуації, що виникла між сторонами, не є підставою для виселення відповідача з спірної квартири. А тому у задоволенні позовних вимог повинно бути відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed