Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

15.07.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Капустянський граніт" про стягнення заборгованості по заробітній платі не виплаченої при звільненні та середнього заробітку за час затримки розрахунку, мотивуючи свої вимоги тим, що він з 21.08.2013 року працював в ПАТ "Капустянський граніт" на посаді учня колія плит та блоків, згідно Наказу № 139 к від 21 серпня 2013 року. 17 лютого 2014 року позивача було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, згідно Наказу № 13 к від 17.02.2014 року. Позивач зазначає, що в день звільнення відповідачем не було проведено з ним розрахунок, у зв'язку з чим йому не було виплачено заробітну плату за фактично відпрацьований час в сумі 3397,55 грн. В зв'язку із зазначеним, позивач, вважаючи свої права порушеними, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 3397,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 18.02.2014 року по 11.07.2014 року в сумі 6197,33 грн. Представник позивача в судовому засіданні 16.10.2014 року уточнив позовні вимоги, зробивши перерахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку станом на 16.10.2014 року та просив стягнути не виплачену заробітну плату в розмірі 3397,55 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 10541,85 грн. Крім того, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 1500 грн. та розподілити судові витрати в порядку ст. 88 ЦПК України, зокрема, стягнувши з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з викладених в уточненому позові підстав. Одночасно, просив стягнути документально підтверджені витрати позивача на правову допомогу адвоката в сумі 1000 грн. Крім того, вважав необхідним проведення заочного розгляду справи, оскільки відповідач не забезпечив явку свого представника після уточнення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні 07.10.2014 року первісні позовні вимоги визнала частково щодо стягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 3397,55 грн. не заперечувала, в іншій частині просила відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях. Одночасно, зазначила, що вимога в частині виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку є безпідставною та необгрунтованою, так як, правових підстав винності відповідача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку немає, оскільки затримка по заробітній платі відбулася не через вину відповідача, а тому, що на всі рахунки підприємства накладено арешт, тому підприємство не може виплатити заробітну плату. Після уточнення позовних вимог відповідач явку свого представника в судові засідання, зокрема, 22.10.2014 року та 28.10.2014 року, не забезпечив. Про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать судові повістки, телефонограми, які містяться в матеріалах справи. З клопотанням про відкладення розгляду справи 28.10.2014 року з поважної причини до суду не звертався, в зв"язку з чим, суд, з урахуванням думки представника позивача, вважає за можливе розглянути справу без участі представника відповідача та, у відповідності до ст. 224 ЦПК України, провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача щодо первісних позовних вимог, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював в ПАТ "Капустянський граніт" на посаді учня колія плит та блоків. Відповідно до наказу № 139к від 21.08.2013 року, [PERSON] було прийнято на посаду учня колія плит та блоків ПАТ "Капустянський граніт". Судом встановлено, що 17 лютого 2014 року [PERSON] було звільнено з роботи за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, згідно Наказу № 13к від 17.02.2014 року, що підтверджується трудовою книжкою (а.с. 6-9). Згідно довідки ПАТ "Капустянський граніт" від 18 лютого 2014 року за № 28, станом на 18.02.2014 року розмір загальної заборгованості із заробітної плати вказаного товариства перед [PERSON] становить 3397,55 грн. (а.с.10). Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" пунктом 20 передбачено, що, встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається, відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі -Порядок). З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно приписів ст.ст. 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З матеріалів справи вбачається, що у день звільнення [PERSON] між ним та відповідачем спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні не було, що підтверджується довідкою ПАТ "Капустянський граніт" від 18.02.2014 року про те, що станом на 18.02.2014 року розмір загальної заборгованості із заробітної плати вказаного товариства перед [PERSON] становить 3397,55 грн. Вперше про відсутність будь якої заборгованості відповідач зазначив лише під час розгляду справи в суді в своїх поясненнях від 02.09.2014 року, посилаючись на те, що позивач в день звільнення не працював і вимога про розрахунок ним не пред"являлась (а.с. 31-33). Факт перебування позивача у день його звільнення на роботі визнається відповідачем, про що він, зокрема, зазначив в судовому засіданні. Той факт, що в цей день позивач не виконував трудові обов'язки, а лише був ознайомлений з наказом про звільнення та отримав трудову книжку, не звільняє відповідача від відповідальності за не проведення з позивачем остаточного розрахунку так, як у зв'язку з виданням наказу про звільнення трудові обов'язки позивача припинилися а так, як в цей день він перебував на підприємстві у зв'язку із звільненням відповідач зобов'язаний був з ним провести остаточний розрахунок. Наведене дає підстави для висновку, що між позивачем та відповідачем спору про розмір сум, які підлягали виплаті [PERSON] у день звільнення не було. За таких обставин відсутні правові підстави для висновку про наявність спору між працівником та підприємством про розмір сум, які повинні бути виплачені працівникові при звільнені, а тому уточнені позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення середного заробітку за час затримки виплати заробітної плати з 18 лютого 2014 року по 16 жовтня 2014 року (день уточнення позовної заяви) підлягають задоволенню. Суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача середній заробіток по день постановлення рішення, так як, при винесенні рішення суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих стронами. Таким чином вбачається, що відповідачем не було виплачено позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 3397,55 грн. за наступні періоди: за грудень 2013 р. - 1934,87 грн., за січень 2014 р. - 812,53 грн., за лютий 2014 р. - 650,15 грн. Вбачається, що заробіток позивача за 2 місяці роботи (грудень 2013 р. та січень 2014 р.), що передували дню звільнення, виходячи із розрахунку складав 2747,40 грн. Кількість робочих днів у грудні 2013 р. та січні 2014 р. становить 43 дні (згідно листа Норми тривалості робочого часу на 2013 рік, додаток до листа Мінпраці від 21.08.2012р. №9050/0/14-12/13та листа Норми тривалості робочого часу на 2014 р., додаток до листа Мінсоцполітики від 04.09.2013р. №9884/0/14-13/13). Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати становить: 2747,40 : 43 = 63,89 грн. Вбачається, що станом на 16.10.2014 року - день уточнення позову, - затримання виплати належних позивачу при звільнені сум складає 165 робочих днів (з 18 лютого 2014 р. по 16 жовтня 2014 р.) х на розмір середньоденної заробітної плати 63,89 = 10541,85 грн, тобто, загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Суд, перевіривши розрахунок представника позивача від 16.10.2014 року, вважає його вірним. Доводи представника відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності терміном три місяці не можуть бути взяті до уваги, оскільки суперечать закону, встановленим судом обставинам та матеріалам справи. Доводи відповідача про те, що заборгованість виникла не з його вини, судом не приймаються, оскільки він сам вирішує питання, пов'язані із своєю господарською діяльністю. Таким чином, враховуючи строки остаточного розрахунку, з відповідача слід стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 10541,85 грн. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, підставами для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків працівника і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснення наданого Пленумом Верховного Суду України у п. 13 постанови від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплата належних йому сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності чи галузевої належності. В частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в сумі 1500 грн., встановивши факт порушення трудових прав позивача, яке полягало у несвоєчасній виплаті належних йому коштів, в тому числі заробітної плати, суд дійшов обґрунтованого висновку що таке порушення призвело до моральних страждань позивача та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, а тому враховуючи глибину душевних страждань позивача, вимоги розумності і справедливості, суд вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду в сумі 500 грн., задовольнивши позов в цій частині частково. Вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу адвоката в сумі 1000 грн. суд вважає обгрунтованими, оскільки представником позивача подано суду докази, які підтверджують фактичні витрати позивача на правову допомогу. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 243,60 грн. на користь держави, а також стягнути витрати на правову допомогу адвоката в сумі 1000 грн, оскільки представником позивача подані суду докази, які документально підтверджують їх фактичну сплату. На виконання ст. 367 ЦПК України, суд вважає, що в частині присудження позивачу виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, підлягає негайному виконанню. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial