Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

У квітні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Царейкін Михайло Самуілович, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції в Дніпропетровській області, про визнання заповіту недійсним, в якій просив визнати недійсним заповіт [PERSON] , [INFO] укладений на користь [PERSON] , [INFO] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. 22 лютого 2019 року, за реєстровим номером 145. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначив, що [INFO] померла рідна тітка позивача - [PERSON] , [INFO] , яка проживала за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] , є спадкоємцем за законом після померлої тітки [PERSON] , [INFO] . Позивачем було на себе взято оформлення документів після смерті тітки, організацію та фінансування поховання, так як тітка була одинока, неодружена, дітей не було та не мала більше рідних та близьких, крім позивача та його матері [PERSON] , а тому вони допомагали їй за життя, так і виконали свої обов`язки щодо організацій її похорон, що включало в себе оплату послуг ритуального агентства, яке допомогло поховати тітку у відповідності до обрядів, які встановлені у суспільстві та пов`язаних з похованням померлої особи. Після похорон, позивачем в передбачений законом строк, було подано заяву до державного нотаріуса Крупської Л.В., Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Дніпропетровській області про прийняття спадщини на все належне майно, яке залишилось після померлої тітки [PERSON] , яка була неодружена та не мала ні чоловіка, ні дітей відповідно. Третьою ДДНК ГТУЮ у Дніпропетровській області було відкрито спадкову справу № 64879543, після смерті [PERSON] , [INFO] , про що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис 11.10.2019 року про реєстрацію спадкової справи. 11 жовтня 2019 року, на момент подання вищевказаної заяви, державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори Крупською Ларисою Вікторівною, позивачу було повідомлено про наявність заповіту, укладеного [PERSON] на користь невідомої йому особи , згодом позивач дізнався що це - [PERSON] , заповіт посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С., 22 лютого 2019 року, за реєстровим номером 145. Вказаний заповіт, складений заповідачем на користь [PERSON] , позивач вважає недійсним правочином, так як він вчинений хоча і дієздатною особою, але в момент його вчинення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Заповідач вказаний заповіт не могла укласти, так як страждала на психічні захворювання і не могла усвідомлювати свої дії та оформити заповіт на своє майно на зовсім чужу людину добровільно, без застосування до неї будь-якого примусу, в тому числі і обману з боку осіб, які намагаються в такий спосіб заволодіти майном після її смерті, а саме квартиру у [ADDRESS] . Також позивач зазначає, що лікар-патологоанатом, повідомив про те, що тітка позивача померла по причині інфаркту мозку і те, що ті зміни - атрофія головного мозку, 3-я ступень стенозу до 45%, які були виявлені при розтині та підтверджуються обстеженням МРТ, вказують на те, що менше року до дня настання смерті тітка перенесла інфаркт, так як такі зміни не відбуваються раптово, а є ускладненими новим інфарктом. 24.03.2020 року позивачем подано заяву про вчинення злочину до Чечелівського ВП Дніпровського відділу ГУНП в Дніпропетровській області, про те, що групою осіб 22.02.2019 року на території Чечілівського району міста Дніпра, вчинився злочин проти власності організовано та за попередньою змовою, а укладання заповіту було вчинено з метою заволодіти чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою, поєднаним з можливою підробкою підпису померлої [PERSON] таким особам, вважаю, що в діях організованої групи вбачаються ознаки злочину, склад якого передбачений ст.190 Кримінального кодексу України та ст.358 Кримінального кодексу України. Відомості про такий злочин було внесено до ЄРДР та працівниками поліції Чечеливського ВП ДВ ГУНП в Дніпропетровській області проводяться слідчі дії в рамках кримінального провадження відкритого за заявою позивача. Враховуючи викладене, наявність у заповідача психічного захворювання, обтяженого хронічними хворобами, оскільки під час складання оспорюваного заповіту заповідач знаходилась в тяжкому стані та не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, позивач вимушений звернутися до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 02 липня 2020 року провадження у справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року частково задоволені клопотання представника позивача та витребувано з відповідних закладів та установ належним чином завірену копію спірного заповіту, копії матеріалів нотаріальної справи та Реєстру реєстрації нотаріальних дій щодо заповіту, інформацію щодо перебування на лікуванні громадянки [PERSON] , лікарське свідоцтво про смерть [PERSON] , [INFO] , заключення (висновок) патологоанатома з приводу смерті [PERSON] . У судовому засіданні 09.11.2020 року судом було розглянуто клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи. Протокольною ухвалою суду було відмовлено у задоволенні даного клопотання, оскільки питання які позивачем пропонується встановити, перебувають поза межами предмету доказування по справі, окрім того, клопотання подано з порушення строку, встановленого ст.83 ЦПК України. Позивач та його представник в судовому засіданні, кожен окремо, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача своїм правом на подачу відзиву - не скористався, в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необгрунтованіссть та безпідставність. Третя особа - приватний нотаріус Царейкін М.С. у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, наполягав на відповідності його дій, під час посвідчення спірного заповіту, вимогам законодавства Представник третьої особи - Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду письмові заяви, у яких просили розгляд справи проводити без їх участі. Вислухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] є рідною тіткою позивача [PERSON] , оскільки була рідною сестрою батька позивача - [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначені обставини визнані сторонами по справі та ніким не спростовуються. 22 лютого 2019 року приватним нотаріусом ДМНО Царейкіним М.С. було посвідчено заповіт [PERSON] , [INFO] , зареєстрованої за адресою: [ADDRESS] , що був зареєстрований в реєстрі за № 145, яким на випадок її смерті, усе її майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, вона заповідала [PERSON] , [INFO] . Вказаний заповіт прочитано особисто [PERSON] та власноручно нею підписано в приміщенні офісу приватного нотаріуса ДМНО Царейкіним М.С. (а.с.169). [INFO] [PERSON] , [INFO] , померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Чечелівським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 07 жовтня 2019 року, актовий запис № 2104 (а.с.19). Відповідно до ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, на належне їй майно. У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Після смерті [INFO] [PERSON] , [INFO] , Державним нотаріусом Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори ГТУЮ у Дніпропетровській області, за заявою позивача, 11.10.2019 року було відкрито спадкову справу №64879543, про що до Спадкового реєстру внесено реєстраційний запис 11.10.2019 року про реєстрацію спадкової справи (а.с.20-21). За правилами ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Після того, як позивач [PERSON] дізнався про те, що заповідач 22 лютого 2019 року склала заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] він звернулась до суду з вказаною позовною заявою про визнання недійсним заповіту, оскільки він вчинений хоча і дієздатною особою, однак в момент його вчинення [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Також, встановлено, що 25.03.2020 року позивачем подано заяву про вчинення злочину до Чечелівського ВП Дніпровського відділу ГУНП в Дніпропетровській області, про те, що групою осіб 22.02.2019 року на території Чечілівського району міста Дніпра, вчинився злочин проти власності організовано та за попередньою змовою, а укладання заповіту було вчинено з метою заволодіти чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою, поєднаним з можливою підробкою підпису померлої [PERSON] таким особам, за ознаками злочину, склад якого передбачений ст.190, 358 КК України. Відомості про такий злочин було внесено до ЄРДР за №12020040680000542 та працівниками поліції Чечеливського ВП ДВ ГУНП в Дніпропетровській області проводяться слідчі дії в рамках кримінального провадження відкритого за заявою позивача (ЄДРСР№ 88633732, 89192754). Відповідно до ч.1, 2 ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно довідки КП «ДКПЛ» ДОР» від 06.03.2020 року №792, [PERSON] , [INFO] знаходилась на лікуванні у психіатричній лікарні у 1984 році з діагнозом «Реактивна депресія» (а.с.35). Як вбачається з виписки з протоколу патологоанатомічного обстеження №85 ДЗ «СБЛ №1 МОЗ України» за результатами розтину померлої [PERSON] , основним захворюванням померлої був ішемічний інфаркт у правій тім`яно-скроневій долі головного мозку внаслідок стенозуючого атеросклерозу церебральних артерій (3 ступінь, ІІІ ст.. стеноз до 45%). Основне захворювання перебігало на фоні гіпертонічної хвороби. Прогресуючий набряк головного мозку став безпосередньою причиною смерті хворої (а.с.28). Отже, судом встановлено, що за життя, [PERSON] була хвора на психічні розлади та сердцево-судинні захворювання. Вказані обставини визнаються учасниками справи та були підтверджені свідками, допитаними під час розгляду справи. Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За частиною 1 статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені. Єдиною підставою для визнання недійсним заповіту згідно ч.2 ст.1257 ЦК України може бути встановлення, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення стану здоров`я заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-медичну експертизу. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судової експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. При цьому, як було встановлено судом, в провадженні Чечелівського ВП Дніпровського відділу ГУНП в Дніпропетровській області перебуває кримінальне провадження №12020040680000542 від 25.03.2020 року, в рамках якого, за постановою слідчого від 29.04.2020 року було проведено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу, згідно висновку якої від 14.05.2020 року №18 встановлено, що [PERSON] в період часу 22.02.2019 року (на дату складення та посвідчення заповіту) виявляла ознаки хронічного стійкого психічного розладу у формі судинної деменції, зокрема встановлено наявність у неї у вказаний період часу грубих психічних розладів у вигляді поведінкової неадекватності, порушення орієнтування, грубого зниження пам`яті, емоційно-вольових розладів в поєднанні з порушеннями адаптаційних і критичних здібностей. Зазначений хронічний стійкий психічний розлад був виражений в такій мірі, що позбавляв її здатності розуміти значення свої дій та керувати ними в період часу 22.02.2019 року (а.с.135-137). Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим кодексом. Статтею 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Ухвалюючи рішення у справі, суд враховує, що висновок, зроблений у рамках кримінального провадження особами, які є атестованими судовими експертами, з їх попередженням про кримінальну відповідальність, і містить дані, що стосуються предмета розгляду справи, а тому є таким, що відповідає положенням статті 102 ЦПК України. Суд враховує допустимість висновку експерта як належного та допустимого доказу по справі, оскільки експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у даному цивільному провадженні, незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений. Аналогічна правова позиція, щодо можливості врахування висновку експерта, виконаного у кримінальному провадженні висловлена також у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 461/3675/17. Окрім того, вказані висновки експертизи, та наявність у [PERSON] психічних розладів також підтвердили допитані у судовому засіданні у якості свідків: так, позивач [PERSON] , відповідно до вимог ст.234 ЦПК України, за його згодою, був допитаний у якості свідка; а також, свідки [PERSON] та [PERSON] . Отже, твердження позивача, що при складанні заповіту 22 лютого 2019 року заповідач [PERSON] у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, у судовому засіданні підтверджений належними та допустимими доказами та показами свідків. Твердження представника відповідача про те, що [PERSON] в момент складання заповіту від 22 лютого 2019 року усвідомлювала значення своїх дій, могла керувати ними та її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі - належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-79 ЦПК України не доведені. Окрім того, відповідач, заперечуючи проти врахування висновку експертизи, не надав доказів на його спростування чи необхідності його відхилення, не скористався правом на заявлення клопотання про призначення відповідної експертизи у цій справі, не ставив перед судом питання про виклик у судове засідання експертів, які проводили експертизу чи будь-яких свідків. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від 17.03.2011 (остаточне - 17.06.2011), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Положенням ч.1, 2 ст.89 ЦПК України закріплено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Отже, судом встановлено, що заповідач [PERSON] у момент вчинення правочину перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Тобто, при складенні заповіту 22.02.2019 року волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало її внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо дійсності правочину, до яких зокрема відноситься: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно роз`яснень, викладених у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про встановлення наявності підстав передбачених ст. ст. 203, 215, 1257 ЦК України для визнання недійсним заповіту, складеного 22 лютого 2019 року [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Царейкіним М.С. за реєстром № 145, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягає стягнення судові витрати у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved