Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У лютому 2020 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ТОВ «Медікол» (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] з 08.01.2013 року по 31.05.2013 року працював в ТОВ «Медікол» на посаді лікаря-стоматолога. Відповідно до наказу № 221 від. 31.05.2013 року позивач був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. На час звільнення заборгованість товариства по виплаті заробітної плати складала 7 797,11 грн. При звільненні з позивачем розрахунок по заробітній платі проведений не був. Позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 7797,11 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з червня 2013 року по 12 лютого 2020 року в сумі 143256,96 грн., а також суму інфляційних втрат в сумі 11666,52 грн. Ухвалою суду від 21.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18.03.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким ТОВ «Медікол» вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на те, що в день звільнення з позивачем було проведено всі розрахунки, будь-яких претензій з січня 2013 року до відповідача не надходило. За результатами службового розслідування відповідачем встановлено відсутність відомостей про виплату заробітної плати [PERSON] за період з січня 2013 року по травень 2013 року, заяв та інших документів пов`язаних з обліком заробітної плати [PERSON] . Відповідач вважає, що позивач, скориставшись зникненням вказаних документів, звернувся до суду з позовом через 7 років після звільнення. 28.05.2020 року на адресу суду від позивача надійшла відповідь на відзив, згідно якої останній заперечував з приводу обставин, викладених у відзиві на позовну заяву та наполягав на задоволенні позову, оскільки жодних доказів щодо розрахунку по заробітній платі із позивачем відповідачем не надано. 10.06.2020 року на адресу суду надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, в яких зазначено, що заробітна плата позивачу була виплачена в рамках зарплатного проекту на платіжну картку. В судовому засіданні позивач та його представник позовну заяву підтримали та просили її задовольнити. Представники відповідача проти позову заперечували та просили суд у його задоволенні відмовити. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є донькою позивача та працювала на посаді лікаря у відповідача. Повідомила, що у батька ніколи не було банківської картки для отримання заробітної плати. Вона як працівник отримувала заробітну плату, проте були випадки невиплати. Позивач звертався до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що позивач - його батько працював у ТОВ «Медікол» та свідку відомо, що належні кошти не були виплачені його батькові. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] , повідомила, що є директором ТОВ «Медікол», а позивач є її колишнім співробітником. Пояснила, що претензій щодо виплати заробітної плати не поступало, а бухгалтер не повідомляла про якісь невиплати. Допитана у судовому засіданні як свідок [PERSON] повідомила, що працювала на посаді головного бухгалтера ТОВ «Медікол» з вересня 2011 року по червень 2019 року. Пояснила, що нараховувала заробітну плату працівникам, податки перераховувала у відповідні органи, виплати проводились на відповідні карткові рахунки працівників, які погодились на зарплатний проект. [PERSON] не оформлював картковий рахунок. Кошти працівників, що не мали зарплатної картки перераховувала на картковий рахунок директора [PERSON] , яким чином далі людина отримувала гроші не знає. Заробітну плату в період з січня по травень 2013 року вона перераховувала, а контроль здійснювала директор. Претензій до роботи бухгалтера не було, а втрати документів не було. Зазначила, що не робила відомостей про отримання позивачем заробітної плати, а всі відомості були сформовані в електронному вигляді не нею. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом №2-К від 08.01.2013 року позивач був прийнятий на роботу в ТОВ «Медікол» на посаду лікаря-стоматолога. Наказом № 21-К від 31.05.2013 року [PERSON] звільнений за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Як вбачається з наданих позивачем відомостей з ГУ ДПС у м.Києві, ТОВ «Медікол» за 2013 рік [PERSON] було нараховано заробітну плату у розмірі 4285,71 грн. з перший квартал та 3 511,40 грн. за другий квартал. З довідки ТОВ «Медікол» сукупний дохід [PERSON] за 2013 рік (з січня по травень) становить 7 797,11 грн., утримання - 892,01 грн., сума до виплати - 6 905,10 грн. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] за період з січня по травень 2013 року було нараховану заробітну плату, з заробітної плати було здійснено відрахування податків та зборів, проте відсутні відомості про фактичну виплату позивачу такої заробітної плати. Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За положеннями статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно наданих позивачем відомостей за період з січня 2013 року по травень 2013 року йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у сумі 7 797,11 грн. Доказів, які б свідчили, що вказана заробітна плата була виплачена позивачу, відповідачем суду надано не було. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не мав банківської карти за зарплатним проектом. Крім того, у судовому засіданні свідок - головний бухгалтер ТОВ «Медікол» підтвердила, що відомостей про фактичну виплату позивачу заробітної плати у неї як у головного бухгалтера не було, так як виплату заробітної плати [PERSON] здійснювала директор, на чию картку було зараховано заробітну плату деяких працівників. У судовому засіданні допитана у якості свідка директор ТОВ «Медікол» не підтвердила факту виплати позивачу заробітної плати. Відповідно до листа АТ "Альфа-Банк" від 20.11.2020 року зазначено, що [PERSON] не є клієнтом Банку та в період з 08.01.2013 року по дату надання відповіді карткові рахунки (зарплатна картка) в АТ "Альфа-Банк" не відкривалася. В свою чергу відповідачем було надано відомості про нарахування заробітної плати працівникам ТОВ "Медікол", зокрема і [PERSON] , які подавалися до АТ "Альфа-Банк", проте жодних доказів належної виплати позивачеві заробітної плати відповідачем в процесі розгляду справи надано не було. Жодних доказів фактичної виплати позивачу заробітної плати відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Щодо твердження сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КзПП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 роз`яснив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено, що [PERSON] не була виплачена заробітна плата, тому строк звернення до суду з позовом про оплату праці працівник не обмежується будь-яким строком. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, розмір заборгованості відповідача перед позивачем по нарахованій, але не виплачені заробітній платі, з урахуванням утримань, за період з січня 2013 року по грудень 2013 року становить 6 905,10 грн. З урахуванням відомостей, що містяться у довідці про доходи, виданої ТОВ «Медікол» та кількості робочих днів за останні робочі місяці [PERSON] у 2013 році, квітень та травень, середньоденна заробітна плата складає 73,32 грн. Кількість робочих днів за період з 01.06.2013 року по 12.02.2020 року становить 1677 днів. Виходячи з вказаного розміру заборгованості, відповідно до вимог Порядку, розрахунок невиплаченої заробітної плати відповідачем позивачеві за період з 01.06.2013 року по 12.02.2020 року повинен здійснюватись таким чином: заробітна плата за період з січня по травень 2013 року - 6 905,10 грн.; середньоденна заробітна плата за квітень та травень 2013 року - 73,32 грн., число робочих днів у період з 01.06.2013 року по 12.02.2020 року - 1677 днів; сума середньої заробітної плати за період з 01.06.2013 року по 12.02.2020 року - 122 964,18 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно з ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виходячи з вказаного розміру заборгованості, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація втрати частини доходу [PERSON] у зв`язку з порушенням строків їх виплати становить 11 212,05 грн. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ТОВ «Медікол» на користь [PERSON] 6905,10 грн. заборгованості по заробітній платі, 122964,18 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 11212,05 грн. компенсації втрати частини доходів у зв`язку із порушенням строків їх виплати. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом паяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до чч. 4,5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між Адвокатським об`єднанням «Алтекса» та [PERSON] був укладений Договір про надання правничої допомоги № З/52/02-2020 від 06.02.2020 року. Відповідно до наданої квитанції від 06.02.2020 року та акту надання послуг від 12.02.2020 року вбачається, що позивач поніс витрати на правову допомогу відповідно до договору про надання правничої допомоги на загальну суму 3000 грн. Отже, враховуючи складність справи, тривалість її розгляду, обсяг наданих адвокатом послуг, а саме підготовка та складання позовної заяви, та значення справи для сторін, суд приходить до висновку про стягнення відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу, при цьому, зменшивши їх суму до 2553,96 грн., у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи викладене,

Outcome: partial