Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

19 жовтня 2020 року з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області до суду надійшла заява [PERSON] , якою просить постановити рішення, яким встановити факт основного місця проживання [PERSON] , [INFO] , на території України та визнати за нею статус резидента України. Вимоги обґрунтовано тим, що заявник являється донькою [PERSON] , яка померла [INFO] . У встановлений законом строк заявник звернулась до нотаріальної контори з питання прийняття спадщини після смерті матері. [PERSON] була громадянкою Російської Федерації, але проживала на території України з 28.02.2008 року у [ADDRESS] , в якій на підставі договору дарування № 1657 від 23.12.2006 року належала 1/20 частина домоволодіння на праві приватної спільної власності. Заявнику також належить 1/20 цієї квартири. Для того, щоб правильно нарахувати і перерахувати податок до бюджету з фізичної особи, потрібно визначити статус резидента України. Тому, заявник змушена звернутися до суду для вирішення вказаного питання в судовому порядку. Ухвалою суду від 21 жовтня 2020 року відкрито провадження у цивільній справі та призначено судове засідання на 14 год. 30 хв. 09 грудня 2020 року. В судове засідання заявник [PERSON] , повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, не з`явилась, натомість до суду подала заяву, якою просила заявлені вимоги задовольнити, а справу розглянути у її відсутність. Представник заінтересованої особи Бердянської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Направив до суду заяву, якою розгляд справи просив здійснити у їх відсутність. Представник заінтересованої особи Бердянського управління ДФС у Запорізькій області, повідомлений належним чином про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. Про причини неявки суду не повідомив. Заяв чи клопотань до суду не направив. Враховуючи викладене та подані сторонами заяви, суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до ст. 256 Цивільного процесуального кодексу України справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян розглядається в судовому порядку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] являється донькою [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданий Відділом РАЦС Кримського виконкому Краснодарського краю РФ 15 жовтня 1983 року (а.с. 11). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Рошальським відділом РАЦС Головного управління РАЦС Московської області 06 квітня 2019 року (а.с. 10). [PERSON] була громадянкою Російської Федерації, що підтверджується копією посвідки на постійне проживання для іноземців та осіб без громадянства серії [NUMBER] видано ВГІРФО УМВС України в Запорізькій області 17 грудня 2007 року (а.с. 9). Відповідно до частини першої статті 1221 Цивільного кодексу України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. У встановлений законом строк заявник звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Для оформлення спадщини заявнику необхідно сплатити податок з вартості об`єкта спадщини. При цьому законодавством встановлені різні ставки оподаткування об`єктів спадщини в залежності від статусу резидента чи нерезидента спадкоємця, які сплачуються до нотаріального оформлення об`єктів спадщини. Так, стаття 174 Податкового кодексу України встановлює різні ставки оподаткування об`єктів спадщини в залежності від резидентського статусу спадкодавця, які оплачуються до нотаріального оформлення об`єктів спадщини. Відповідно до Податкового кодексу України при успадкуванні майна резидентом громадянином України від нерезидента, резидент сплачує податок на доходи фізичних осіб у розмірі 15 (17%) від оціночної вартості такого майна. Порядок визначення резидентського статусу фізичної особи регулюється абз. «в» пп. 14.1 п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України, згідно з яким фізична особа - резидент - фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв`язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від`їзду) протягом періоду або періодів податкового року. При цьому відповідно до пп..34.1.4 п.34.1 ст. 34 Податкового кодексу України чітко встановлено, що податковим періодом є, зокрема, календарний рік. Достатньою (але не виключною) умовою визначенням місця знаходження центру життєвих інтересів фізичної особи є місце постійного проживання членів її сім`ї або її реєстрації, як суб`єкта підприємницької діяльності. Зі змісту ст. 5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та ст. 162 Податкового кодексу України правовий статус громадян України - резидентів відрізняється від правового статусу громадян України - нерезидентів. Для вказаних категорій фізичних осіб діють різні порядки відкриття банківських рахунків за межами України, здійснення інвестицій за кордон та декларування доходів отриманих за межами України. Пункти 5, 6 статті 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та пункут 14.1.213 статті 14 Податкового кодексу України передбачають різні критерії для визнання фізичної осіб резидентами або нерезидентами, зокрема, - місце проживання чи постійного проживання особи, місцезнаходження центру життєвих інтересів, час перебування на території країни протягом року. Судом також встановлено, що 06 січня 1999 року у Бердянській міжрайонній ДПІ Запорізької області на [PERSON] було заведено картку фізичної особи - платника податків та присвоєно ідентифікаційний номер [NUMBER] (а.с. 10 на звороті). Крім того, 23 грудня 2006 року [PERSON] та [PERSON] отримали в рівних частках по 1/20 в дарунок від [PERSON] 1/10 частину домоволодіння за 3 51, яке знаходиться на [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, посвідченого Приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Чуєвою Т.Т. (а.с. 12) та копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 13234714 від 16.01.2007 року (а.с. 13). У вказаному домоволодінні [PERSON] була зареєстрована та проживала, що підтверджується копією будинкової книги для реєстрації громадян, проживаючих в будинку (а.с. 14-16). Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому чинне законодавство України не містить прямого визначення поняття "постійне місце проживання" і не передбачає, що всі громадяни України автоматично визнаються такими, що мають постійне місце проживання в Україні, якщо вони не оформили свій виїзд за кордон на постійне місце проживання. Відповідно до абзацу четвертого статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем перебування особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97 від 17.07.1997 року кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Враховуючи вищевикладене, а також те, що невизнання вищезазначених юридичних фактів створює для заявника фінансові перепони у прийнятті спадщини, порушує його економічні та особисті права і законні інтереси, охоронювані законом, зокрема Податковим кодексом України, суд вважає, що заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved