Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

В обґрунтування вимог позивачка посилалась на те, що 20.03.2020 близько 14 години 50 хвилин у м. Харкові по вул. Миру поблизу буд. 2-А вона знаходилась у маршрутному таксі - автомобілі марки «І-VAN А07А-30», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який керуючи автомобілем почав раптове пришвидшення руху, внаслідок чого відбулося її падіння у салоні маршрутного таксі. Внаслідок падіння їй були спричинені тілесні ушкодження, вона була госпіталізована до медичного закладу і витратила на лікування 56037,10 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність ПП «Транс-Сервіс», з якою водій [PERSON] перебував у трудових відносинах, була застрахована в AT «СК «Країна», товариство, після звернення позивачки за страховою виплатою, визнало обґрунтованими витрати на суму 55209,12 грн. і виплатило 50 % від даної суми та 50 % від 2760,46 грн., яка складала 5% моральної шкоди. Позивачка вважала безпідставною відмову у невиплаті їй решти страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди. Крім того, оскільки внаслідок отриманих травм у ДТП вона знаходилася на стаціонарному лікуванні у травматологічному відділенні КНП «Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17» та була тимчасово непрацездатна з 20.03.2020 року по 10.04.2020 року, тобто 22 дні, просила стягнути з відповідача 3463 грн. 43 коп. відшкодування пов`язаного із тимчасовою втратою працездатності, розмір якої визначила шляхом ділення мінімальної заробітної плати на середньомісячну кількість календарних днів (30), а потім множенням 22 дні на 157,43 грн. середньоденного заробітку (4 723,00 грн. х 1/30) = 3 463,53 грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 14.05.2021 року відкрите провадження у вказаній справі та призначений судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 29.07.2021 відповідач подав відзив у якому зазначив, що 15.06.2020 АТ «СК «Країна» від представника [PERSON] . [PERSON] було отримано заяви на виплати страхового відшкодування, в якій останній просив здійснити страхове відшкодування, пов`язане із витратами на лікування 50 383 грн. 60 коп.; страхове відшкодування, пов`язане із моральною шкодою в розмірі 2 692 грн. 35 коп.; страхове відшкодування, пов`язане із тимчасовою втратою працездатності 3 463 грн. 53 коп. 07.09.2020 року представник [PERSON] доповнив заяву про виплату страхового відшкодування 5653 грн. 50 коп. витрат на лікування потерпілої. Відповідно до постанови СУ ГУ НП в Харківській області про закриття кримінального провадження від 30.11.2020 року у ДТП, про яку йдеться у позові, водій [PERSON] Правил дорожнього руху, які б знаходилися в прямому причинному зв`язку з настанням вищевказаної дорожньо-транспортної пригоди, не порушував та діяв у відповідності з останніми, ДТП сталася внаслідок власних необережних дій пасажира [PERSON] . Таким чином, пасажир [PERSON] є винною у настанні ДТП, яка сталася 20.03.2020 року і її такі дії знаходяться у прямому причинному зв`язку з наслідками у виді тілесних ушкоджень, а оскільки у даному випадку за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями відповідальними є декілька осіб: водій [PERSON] , як особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та пасажир [PERSON] , яка внаслідок власних необережних дій спричинила настання наслідків, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Отже, розмір страхового відшкодування має бути розраховано AT «СК «Країна» шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на два. Представник відповідача зазначив, щодо відсутності правових підстав для стягнення з АТ «СК «Країна» страхового відшкодування, зауважив, що правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються спеціальним законом - Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до ст. 6 Закону страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Для визначення умов та підстав настання цивільно-правової відповідальності особи, необхідним є звернення до Цивільного кодексу України, а саме до глави 82 цього кодексу. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювана шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок, як умова відповідальності, виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювана, а викликана іншими обставинами. Згідно з ч. 5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до п. 36.3 ст. 36 Закону у разі якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Отже, відсутність у водія [PERSON] , складу кримінального правопорушення, протиправності його дій, відповідності його дій вимогам Правил дорожнього руху України, та необережність власних дій пасажира [PERSON] , вказують на спільну відповідальність як водія [PERSON] , так і пасажира [PERSON] , за наслідки, що настали внаслідок настання ДТП, а саме ушкодження здоров`я останньої. Щодо заявленої вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності у розмірі 3463 грн. 53 коп., відповідач у відзиві зазначав про її безпідставність та необґрунтованість з огляду на те, що позивачка [PERSON] є непрацездатною особою та має статус пенсіонера. 01.09.2021 року представником позивача надана відповідь на відзив, в якій зазначено, що за загальним правилом відповідальність за шкоду несе особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу, при русі транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Статтею 1187 ЦК України передбачено об`єктивну (безвинну) цивільно-правову відповідальність володільця джерела підвищеної небезпеки за шкоду, яка завдана внаслідок його експлуатації третій особі. Разом із тим правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок. Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обов`язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно із статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує в установленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Також позивач посилався на те, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювана шкоди, а й для інших осіб при досягнутому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювана шкоди. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювана шкоди. Щодо невизнання відповідачем позовної вимоги про відшкодування шкоди, пов`язаної з тимчасовою втратою працездатності, представник позивачки посилався на те, що питання відшкодування шкоди, пов`язаною з тимчасовою непрацездатністю регулюється статтею 25 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Вказана стаття передбачає що у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності, зокрема для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. Позивач є непрацюючою повнолітньою особою, а тому має право на отримання відшкодування у розмірі, розрахованому виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на дату настання страхового випадку. Крім того, відповідачем жодним чином не доведено, що зазначена дорожньо-транспортна пригода трапилася через дію обставин непереборної сили чи умислу потерпілого, тому посилання на судову практику Верховного Суду є безпідставним та необґрунтованим. У відповідності до частини другої статті 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Згідно частини третьої статті 1193 ЦК України вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу (витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо), у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання. Виходячи зі змісту вказаних норм заробіток (дохід), втрачений потерпілим внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, може бути зменшений залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини). Вказав, що висновки відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, стосовно спільної відповідальності водія [PERSON] та позивача за ушкодження здоров`я останньої, є безпідставними, необгрунтованими, такими, що не відповідають нормам Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Цивільного кодексу України, правовим позиціям Верховного Суду, викладеними по спірних правовідносинах. В судовому засіданні позивачка підтримала позов у повному обсязі. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, судом встановлено, що 20.03.2020 близько 14 години 50 хвилин у м. Харкові по вул. Миру поблизу буд. 2-А відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій водій [PERSON] , [INFO] , керуючи автомобілем марки «І-VAN А07А-30», державний номер [NUMBER] (маршрутне таксі №262) почав раптове пришвидшення руху керованого ним автомобіля, внаслідок чого відбулося падіння позивачки [PERSON] , яка була пасажиром маршрутного таксів, внаслідок ДТП [PERSON] були спричинені тілесні ушкодження та остання була госпіталізована до медичного закладу. За фактом ДТП були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 cт.286 КК України до Єдиног реєстру досудових розслідувань за №12020220000000350 та розпочато досудове розслідування. 30.11.2020 року за результатами проведеного досудового розслідування по факту ДТП слідчим управлінням ГУНП в Харківській області було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України. Цивільно-правова відповідальність ПП "Транс-Сервіс", з якою водій [PERSON] перебував у трудових правовідносинах, пов`язана з експлуатацією забезпеченого транспортного засобу марки «І-VAN А07А-30», р.н. [NUMBER] , була застрахована АТ "СК "Країна" відповідно до договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів серії А04929003. Відповідно до статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик в межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до ч. 2,5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно п.4 Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності вини. В ході проведення розслідування страхового випадку відповідачем не здобуто і відповідно не надано позивачу жодних доказів, які б підтверджували той факт, що позивачу спричинена шкода внаслідок непереборної сили або внаслідок умислу потерпілого. 07.06.2020 року позивач через представника по довіреності повідомила відповідача про настання страхового випадку та звернулася до відповідача із заявами про виплату страхового відшкодування, що підтверджується відповідними копіями заяв. Серед заявлених позивачем до відшкодування витрат, містилися: 50 383,60 грн. та 5 653,50 грн. - страхове відшкодування, пов`язане із витратами на лікування; 3463,53 грн. - страхове відшкодування, пов`язане із тимчасовою втратою працездатності; 2 692,35 грн. - страхове відшкодування, пов`язане із заподіяною моральною шкодою. Листом №561 від 13.01.2021 року відповідач повідомив представника позивача про прийняте рішення щодо виплати страхового відшкодування у розмірі 28984,79 грн., які складались з 27604 грн. 56 коп. страхового відшкодування понесених витрат на лікування, та 1380 грн. 23 коп. відшкодування моральної шкоди, ці кошти були виплачені 14.01.2021 року на банківські реквізити представника позивача по довіреності [PERSON] . Електронним листом від 30.01.2021 р. представника позивача по довіреності було повідомлено про те, що сума страхового відшкодування була зменшена на 50%, у зв`язку з відсутністю вини водія, також зазначено, що тимчасова втрата працездатності не розглядалась, так як потерпіла особа - пенсіонер. Суд доходить висновку, що рішення відповідача про виплату позивачці 50% страхового відшкодування, пов`язане з невірним застосування п. 36.3 Закону №1961-IV до даних спірних правовідносин. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, тощо) володіє транспортним засобом,механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Положення п.36.3 Закону №1961-IV стосується випадку передбаченому у ч.2 ст.1188 ЦК України, в якій зазначено, що якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини, якщо відповідальними за заподіяння неподільної шкоди взаємопов`язаними, сукупними діями є декілька осіб, розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за кожну з таких осіб визначається шляхом поділу розміру заподіяної шкоди на кількість таких осіб. Таким чином, положення про ділення страхової виплати на кількість осіб, винних у заподіянні шкоди застосовується у разі здійснення страхової виплати потерпілому внаслідок взаємодії кількох об`єктів підвищеної небезпеки. Однак, потерпіла отримала тілесні ушкодження в результаті ДТП за участю одного автомобіля. Перебування в транспортному засобі в якості пасажира, в розумінні ст. 1187 ЦК України, не є діяльністю з використання джерела підвищеної небезпеки, тому не може вважатися взаємодією джерел підвищеної небезпеки. Має місце відшкодування шкоди внаслідок діяльності пов`язаної з джерелом підвищеної небезпеки (автомобіля), іншій особі - пасажиру. Відтак, відсутність вини водія у спричиненні шкоди потерпілій особі, не може бути підставою для зменшення страхового відшкодування позивачу, оскільки водієм здійснювалася діяльність, пов`язана з використанням транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки, що тягне за собою обов`язок відшкодувати завдану шкоду незалежно від наявності вини. У пункті 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст.ст. 1166,1187 ЦК України - шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Факт отримання тілесних ушкоджень внаслідок ДТП 20.03.2020 та набуття позивачем статусу потерпілої особи відповідач не заперечував, визнав вказун подію страховим випадком, здійснив часткову виплату страхового відшкодування. Враховуючи зазначене, суд доходить висновку, що відповідач неправомірно та безпідставно здійснив ділення страхової виплати, як підлягала до виплати позивачу на 50%, тому є всі підстави для стягнення зі страхової компанії недоплаченої частини страхової виплати. Загальний розмір витрат позивачки, які відповідачем визнані обґрунтованими, понесених нею на лікування, складає 55209,12 грн. Відповідачем виплачено з цієї суми 27604,56 грн. Відтак, невиплачена сума страхового відшкодування дорівнює 27 604,56 грн. (55 209,12 / 2). Відповідно до ст.ст. 23, 1167 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, яка полягає в стражданнях спричинених каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Нормою ст. 26-1 Закону №1961-IV моральна шкода відшкодовується у розмірі відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 5% від суми 55 209,12 грн. та дорівнює 2 760,46 грн. З урахуванням проведеної відповідачем виплати стягненню підлягає сума 1380,23 грн. (2 760,46 грн. / 2). Відтак, сума недоплаченого відповідачем страхового відшкодування у зв`язку із зменшенням розміру відшкодування на 50%, становить 29 984,799 грн. ( 27604,56 грн. + 1380,23 грн). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, доходить висновку про безпідставність відмови відповідача у виплаті позивачеві страхового відшкодування, вважає, що є підстави для стягнення з відповідача 27 604 грн 56 коп. страхового відшкодування та 1380 грн 23 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Щодо розподілу судових витрат. На підтвердження таких витрат позивачем надано копію ордеру про надання правової допомоги, укладеного між позивачем та адвокатом Стефківським В.І., детальний розрахунок виконаних робіт (наданих послуг) та їх вартість, яка складає 6000 грн. Зазначений розмір понесених позивачем витрат на правову допомогу підтверджено належними та допустимими доказами та є адекватним заявленим позовним вимогам, складності справи та об`єму виконаної представником роботи. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати з оплати судового збору у сумі 908 грн., оскільки позивач звільнена від сплати судового збору. В частині позовних вимог про стягнення 3463 грн. 43 коп. відшкодування пов`язаного із тимчасовою втратою працездатності, суд відмовляє, оскільки [PERSON] є пенсіонером за віком та відповідно до статті 1 Закону «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» є непрацездатною особою. Пенсія, яку отримує позивач, не є меншою від встановленого прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, а тому права позивача при відмові у відшкодуванні шкоди, пов`язаної з тимчасовою працездатністю, не порушені, відтак відсутні правові підстави для стягнення з відповідача відшкодування, пов`язаного з тимчасовою втратою працездатності позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: partial