Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: 37/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що він є власником 37/100 частини житлового будинку [ADDRESS]. Восени 2013 року до нього звернувся з проханням зареєструватися у його будинку відповідач - колишній чоловік його матері [PERSON]. Він говорив, що йому потрібна прописка на декілька місяців і пообіцяв, що потім зніметься з реєстрації. Позивач погодився на таке прохання і дав дозвіл на реєстрацію відповідача за вказаною адресою з 01.11.2013 року. Відповідач же за вказаною адресою не проживав і не проживає. Він також не є родичем позивача. Його реєстрація позбавляє можливості вільно, на власний розсуд, в повному обсязі здійснювати законне право власності на нерухомість, окрім того, призводить до необгрунтованих додаткових витрат. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. У відкритому судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові. Відповідач в судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про день розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до вимог ст.ст. 74-76 ЦПК України. Заяви про розгляд справи в його відсутності до суду не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення свідків, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 37/100 частини житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується договором дарування(а.с.5) [PERSON] зареєстрований в будинку [ADDRESS] із 01.11.2013 року, що підтверджується довідкою МК ВЖРЕП № 7 від № 18 від 05.01.2015 року, та копією домової книги( а.с.8). Той факт, що відповідач зареєстрований за зазначеною адресою, але не проживає з 2013 року, підтверджується показами свідків: [PERSON], [PERSON]. Так, будучи допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач 01.11.2013 року зареєстрував у своєму будинку відповідача, на прохання останнього. З відповідачем вона розлучилася 10 грудня 2005 року. Відповідач з дати реєстрації у вище зазначеному будинку не проживав і не проживає. Свідок [PERSON] у відкритому судовому засіданні пояснила, що вона є сусідкою[PERSON], який з 01.11.2013 року зареєстрував у своєму будинку [PERSON]. Однак відповідач в даному будинку з дати реєстрації не проживав і не проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні(ст. 321 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до положень ЖК до членів сім"ї наймача (власника) житлового приміщення віднесено дружину(чоловіка) власника житла, їх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство. Ознака постійного проживання є обов"язковою умовою розуміння сім"ї. Відповідно до ст. 391 цього ж Кодексу, власник майна має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідач з 01.11.2013 року не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому більше року, доказів того, що позивач або інші особи, чинили йому перешкоди у користуванні спірним житлом не надав, також не надав будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги, про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - 37/100 частини житлового будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню.

Outcome: approved