Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд із позовом до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 70470,52 грн на користь [PERSON], посилаючись на те, що в листопаді 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір позики коштів у формі розписки, за яким він передав [PERSON] кошти в сумі 2500 доларів США із строком повернення до 27.12.2014 року. В мотивування вимог вказує на те, що станом на 02.06.2017 року борг відповідач не повернув, чим прострочив виконання грошового зобовязання, а тому зобовязаний також сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та 3% річних від простроченої суми. Оскільки від добровільного повернення грошових коштів відповідач ухиляється, позивач просить суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] суму основного боргу у розмірі 65677 грн., три проценти річних у розмірі 4793,52 грн, а також стягнути з відповідача судові витрати: судовий збір у розмірі 704,70 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 2700 грн. Позивач в судове засідання не зявився, подавши суду заяву (вх. № 4995 від 19.07.2017 року) про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився по невідомим суду причинам, про час і місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений, від отримання судових повісток відмовляється (а.с. 17-18, а.с. 20-21). Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] (довідка Стройненської сільської ради № 204/02-06 від 19.06.2017 року). Про причини неявки суду відповідач не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутності не надавав, а тому суд визнає причини неявки [PERSON] неповажними. Дослідивши матеріали справи та доводи позовної заяви, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін, на підставі наявних в ній даних чи доказів, провести заочний розгляд справи (у відповідності до ч. 4 ст. 169 ЦПК України якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення)) та доходить слідуючого висновку. Судом встановлено, що відповідно до наданої суду розписки відповідач [PERSON] взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 2500 доларів США За правовим змістом ст. 1047 ч. 2 ЦК України - на підтвердження укладення договору позики та його умов, може бути надана розписка позичальника. Відповідно до Правової позиції, висловленої ВСУ під час розгляду справи № 6-63цс13 (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року) : "Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки". Отже, письмова розписка відповідача [PERSON] про отримання у борг грошових коштів, суд визнає достатнім доказом укладення між сторонами договору позики грошей. Відповідно до ст. 1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч.1 ст. 1049 ЦК України - позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві борг (грошові кошти в тій же самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк і в порядку, встановленому договором. З росписки вбачається, що відповідач взяв на себе зобовязання повернути грошові кошти у строк до 27 грудня 2014 року. Даних про повернення вказаної суми частково або повністю, суду не надано. Таким чином, суд вважає підставною вимогу позивача про стягнення з відповідача, вказаної в розписці, суми боргу. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно у ст. 533 ч. 1, ч. 2 ЦК України - грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За правовим змістом цієї норми Закону всі зобовзання в Україні (крім випадків визначених спеціальним Законом ) має бути виконане у Гривні. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Відповідно до наданого суду офіційного курсу гривні щодо іноземних валют Національного банку України станом на 02.06.2017 року - 100 дол.США = 2627,10 грн., а тому відповідно 2500 доларів США (отриманих відповідачем у борг) становить 65677 грн. Таким чином, позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики в гривневому еквіваленті є підставною та підлягає до задоволення. Також, слід задовольнити заявлену вимогу у частині про стягнення 3% річних за користування коштами (у відповідності до ст. 625 ч. 2 ЦК України - боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми). Розмір суми 3% річних від простроченої суми становить 4793,52 грн. Відповідно до ст. 1050 ЦК України - позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму, якщо ним несвоєчасно повернуто суму позики. З огляду на наведене, з відповідача слід стягнути в користь позивача суму боргу на загальну суму 70470,52 грн. Відповідно до ст. 214 п. 6 ЦПК України - під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України - судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: (Пункт 1 частини третьої статті 79 виключено на підставі Закону № 3674-VI від 08.07.2011 року) 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. В частині позовних вимог щодо стягнення судових витрат за подання позову про стягнення боргу, суд доходить висновку, що у відповідності до ст. 88 ч. 1 ЦПК України та п. 35 Постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" - стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем документально підтверджено оплату судового збору в сумі 704,71 грн. (квитанція №69 від 06 червня 2017 року з призначенням платежу судовий збір за подання позову, а.с.7), а тому в цій частині вимогу слід задовольнити. В частині стягнення судових витрат на правову допомогу, суд доходить наступного висновку. Позивачем документально підтверджено оплату витрат на правову допомогу (квитанція до прибуткового касового ордеру серії № 23/56 від 06 червня 2017 року про оплату адвокату [PERSON] 2700 грн. За приписами ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" (із змінами, внесеними згідно із Законом № 1774-VIII від 06.12.2016 року) - розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, у суда відсутні правові підстави для задоволення вимоги про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження цієї обставини, а саме: суду не надано договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), акт прийому-передачі виконаних робіт, інформації про участь представника у судових засіданнях та ознайомлення з матеріалами справи. На цій підставі, суд доходить висновку, що в задоволенні вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу слід відмовити. З огляду на вищенаведене, враховуючи встановлені докази в судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення.

Outcome: partial