Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

В квітні 2018 року [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Зобов'язання Деснянський районний відділ ГУ ДМС у м. Києві, зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], [PERSON] Вказані вимоги позову позивач мотивує тим, що є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. ЇЇ батьки, [PERSON] та [PERSON] розлучились 20.10.2009 року про, що зроблений відповідний актовий запис № 987 в Відділі реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві. Батько, [PERSON] в подальшому створив нову сім'ю а з позивачем практично не підтримував зв'язку, але 21.06.2011 року, з метою розірвати всі стосунки з позивачем та її мамою подарував позивачу, належну йому квартиру в якій проживали позивач та її мати, а саме: за адресою [ADDRESS]. Після чого розірвав всі стосунки з позивачем та її матір'ю, бо так захотіла його нова дружина. Вже сім років відповідач та позивач не спілкуються і не зустрічаються, хоча вона неодноразово пробувала через спільних знайомих налагодити хоча б незначні стосунки, відповідач дав зрозуміти що не бажає бачити її і підтримувати стосунки. Наразі в одній кімнаті проживає позивач з чоловіком, інша кімната за адресою [ADDRESS] вже 2 роки здається в оренду, що підтверджується договорами оренди № 1-02/17 від 01.01.2017 року та № 1-01 /18 від 02.01.2018 року. Також актом ЖБК «Річковик» від 26.08.2015 року встановлено, що відповідач вже тривалий термін не проживає в квартирі за вищевказаною адресою. У зв'язку з вищевикладеним позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду та просить його задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених в ньому. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 27.04.2018 року розгляд справи визначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем [PERSON] у встановлений законом строк до суду подано відзив по справі, відповідно до якого останній не заперечує проти заявлених позивачем позовних вимог, оскільки він не хоче її бачити та їй немає місця в його житті. Від представника третьої особи: Деснянського районного відділу ГУ ДМС у м. Києві, до суду не надійшло пояснень щодо позову та пояснень щодо відзиву. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] Власником вказаної квартири є позивачка по справі [PERSON], що підтверджується договором дарування квартири від 21.06.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Білицькою В.М., зареєстрованого в реєстрі за №2947. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] (дарувальник) безоплатно передає у власність [PERSON] (обдаровуваній) належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] та складається з двох житлових кімнат, житловою площею 29,60 кв.м., загальною площею 55,50 кв.м. Відчужувана квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого 08.12.2006 року Головним управлінням житлового забезпечення та зареєстрованого Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна в реєстровій книзі 111-173 під номером запису 1043, реєстраційний номер майна 33856368. Як встановлено при розгляді справи, відповідач є батьком позивача. З наданої копії свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 23.06.2011 року виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №987 від 20.10.2009 року. Відповідно до поданої позовної заяви на даний час у спірній квартирі, а саме в одній з кімнат проживає позивач та її чоловік, іншу кімнату позивач здає в оренду, що підтверджується відповідними копіями договорів оренди кімнати №1-02/17 від 01.02.2017 року та №1-01/18 від 02.01.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Частиною першою статті 156 Житлового кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини четвертої статті 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі підтверджується, актом ЖБК «Річковик-4» від 26.08.2015 року про не проживання особи за місцем реєстрації, відповідно до якого мешканці квартири [ADDRESS] своїми підписами в акті засвідчили факт фактичного не проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] починаючи з 2013 року. Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідач порушує право власності позивача, позбавляє можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, тобто позивач обмежений у здійсненні свого права власності, а тому суд вважає, що позовні вимоги позивача в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими і вони підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про зобов'язання третьої особи зняти відповідача з реєстраційного обліку, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З урахуванням викладеного вище суд вважає, що вимоги позивача про зобов'язання третьої особи зняти відповідача з реєстраційного обліку є передчасними та такими, що не відповідають обраному способу захисту, а тому в їх задоволенні повинно бути відмовлено, оскільки рішення суду про визнання особи таким, що втратив право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 704,80 грн.

Outcome: partial