Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

У червні 2013 року ПАТ КБ „Надра" звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість по кредитному договору від 31.03.2008 року №272/П/99/2008-980 в розмірі 1 696 717,86 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 767 222,03 грн., заборгованість за відсотками - 698 612,10 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору - 99 941,69 грн., штраф за порушення вимог кредитного договору - 79 327,02 грн., сума індексації за період прострочених платежів - 51 615,02 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовував тим, що відповідно до кредитного договору від 31.03.2008 року №272/П/99/2008-980 ВАТ КБ „Надра" надав [PERSON] кредит у тимчасове користування у сумі 793 270,17 грн. строком до 31.05.2022 року на умовах сплати 18,79% річних за користування кредитними коштами. В той же день з [PERSON], [PERSON] були укладені договори поруки. Банк вказував, що свою частину зобов'язання, яке виникло з кредитного договору, позичальник не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість на загальну суму 1 696 717,86 грн. Рішенням Деснянського районного суду м.Чернігова від 02 жовтня 2014 року стягнуто на користь ПАТ КБ „Надра" солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за кредитним договором №272/П/99/2008-980 від 31.03.2008 року в розмірі 1 696 717,86 грн., а також судові витрати в розмірі по 1147 грн. з кожного. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити. Незаконність рішення суду апелянт обгрунтовує невідповідністю висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позову фактичним обставинам справи, оскільки судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, а також неправильно застосовано норми матеріального права і порушено норми процесуального права. [PERSON] вказує, що він та [PERSON] не надавали спільної поруки, зобов'язання за кредитним договором забезпечувалось двома поручителями, з якими укладались різні договори поруки, в зв'язку з чим поручителі не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Апелянт вважає, що суд безпідставно стягнув штраф в розмірі 79 327,02 грн., оскільки не з'ясував, за які саме порушення нарахований штраф та чим саме це підтверджується. Крім того, [PERSON] посилається, що судом порушено вимоги ст.61 Конституції України, яка забороняє двічі притягувати до відповідальності за одне й те саме правопорушення, а тому одночасне стягнення пені і штрафу призвело до притягнення відповідачів до подвійної цивільно-правової відповідальності. Апелянт також вважає, що судом стягнуто суму заборгованості поза межами строку позовної давності, оскільки позичальник порушив строки погашення зобов'язання, починаючи з 11.10.2008 року, і на момент звернення банку до суду пройшло майже 5 років. За доводами [PERSON], судом при відкритті провадження були порушені правила підсудності, оскільки п.7.2 кредитного договору встановлено, що позови повинні пред'являтися за місцезнаходженням банку у районний суд м.Києва. Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, апеляційний суд приходить до наступного висновку. По справі встановлено, що 31 березня 2008 року між ВАТ КБ „Надра" (згодом перейменоване на ПАТ КБ „Надра") та [PERSON] було укладено кредитний договір №272/П/99/2008-980, згідно умов якого банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 793 270 грн. 17 коп. строком до 31 травня 2022 року зі сплатою за користування кредитом 18,79% на рік, цільове використання кредиту - придбання цінних паперів - облігацій у бездокументарній формі випуску у кількості 11 143 шт., емітованих ТОВ „Укргаз", з подальшим їх обміном на об'єкт нерухомості - квартиру, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с.Чайки, вул.Лобановського, 1, буд.9. В той же день між банком та [PERSON], банком та [PERSON] було укладено два договори поруки, згідно яких поручителі поручались перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору №272/П/99/2008-980 від 31.03.2008 року. Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши [PERSON] згідно її заяви на видачу готівки кредитні кошти в сумі 780 010 грн. та 13 260,17 грн. (як комісія за розрахунки згідно кредитного договору), що підтверджується меморіальними ордерами №40, 41 від 31 березня 2008 року (а.с.41, 42). Позичальник взяті на себе зобов'язання за кредитним договором виконувала неналежним чином, в зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 22 квітня 2013 року становила 1 696 717,86 грн., з яких заборгованість по основній сумі кредиту - 767 222,03 грн., заборгованість за відсотками - 698 612,10 грн., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань по договору - 99 941,69 грн., штраф за порушення вимог кредитного договору - 79 327,02 грн., сума індексації за період прострочених платежів - 51 615,02 грн. Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з позичальника та поручителів заборгованості за кредитним договором в зв'язку з неналежним виконанням позичальником [PERSON] зобов'язань, взятих на себе за кредитним договором від 31.03.2008 року №272/П/99/2008-980. Однак, заслуговують на увагу доводи [PERSON], що він та [PERSON] не несуть солідарної відповідальності перед кредитором. Відповідно до ч. 3 ст.554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що зміст ст.554 ЦК України вбачає можливість встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак, така порука виникає лише на підставі її спільного надання у формі укладення одного договору декількома поручителями (ч.3 ст.554 ЦК України) та лише у випадку укладення одного договору декількома поручителями (спільна порука) поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою. Судом не враховано, що законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов'язання, проте, в цьому випадку ч.3 ст.554 ЦК України не застосовується, оскільки поручителі не несуть у такому разі солідарної відповідальності між собою, а тому не можна вважати поруку їхньою спільною відповідальністю. За таких обставин, кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. Стягуючи з поручителів в солідарному порядку суму заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не врахував, що в даному випадку ч.3 ст.554 ЦК України застосована бути не може і поручителі не несуть солідарної відповідальності, так як відсутня їх спільна порука, оскільки між банком та [PERSON], [PERSON] укладено окремі договори поруки. З урахуванням того, що відносно фізичних осіб - поручителів відповідальність має місце за кожним договором поруки окремо, оскаржуване рішення суду підлягає зміні в частині визначення порядку стягнення коштів, а саме: належить стягнути заборгованість з кожного відповідача-поручителя солідарно з позичальником. При цьому не можуть бути прийняті судом до уваги доводи апелянта щодо пропуску позивачем строку позовної давності. Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. З матеріалів справи вбачається, що відповідачами в суді першої інстанції не заявлялось про пропуск банком строку позовної давності, в зв'язку з чим зазначене питання не було предметом розгляду районного суду і в апеляційного суду відсутні підстави для застосування наслідків спливу строку позовної давності. Також є необгрунтованими доводи [PERSON] про застосування до відповідачів подвійної цивільно-правової відповідальності. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п.5.3 кредитного договору №272/П/99/2008-980 від 31.03.2008 року у разі порушення позичальником вимог п.4.3 за виключенням п.п. 4.3.8, 4.3.9 цього договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п.1.1 цього договору, за кожен випадок. Розрахунок же пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ здійснено банком за прострочення сплати мінімального платежу, як то передбачено п.5.2 кредитного договору. Виходячи з аналізу умов договору, пеня та штраф як різновиди неустойки застосовані банком за різні порушення, а тому відсутні підстави стверджувати про подвійне притягнення відповідачів до цивільно-правової відповідальності. Посилання апелянта на порушення судом правил підсудності не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки на час звернення до суду з позовом Законом України №2453-VI, який набрав чинності 30 липня 2010 року, було виключено статтю 112 ЦПК України про можливість встановлення договірної підсудності. З врахуванням викладеного та положень ч.3 ст.2 ЦПК України, в силу яких провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи, звернення позивача з позовом за місцем проживання відповідачів відповідає вимогам процесуального закону на час вчинення процесуальних дій.

Outcome: partial