Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-01 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з даним позовом, в якому зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Відповідач [PERSON], попередній власник квартири, зареєстрований в належній їй квартирі, проте будь-якого права власності на неї не має. З грудня місяця 2005 року по даний час у квартирі не проживає та не з'являється, особистих речей в квартирі не має. В даний час позивач не може розпорядитися квартирою на свій розсуд, вимушена сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, бо в ній зареєстрований [PERSON], який там не проживає, добровільно знятись із реєстрації не бажає. Тому позивачка вимушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, який просила задовольнити з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] пояснила, що дійсно спірна квартира належить на праві власності [PERSON] та підтвердила факт відсутності проживання відповідача по справі [PERSON] у даній квартирі. Вислухавши пояснення сторін, показання свідка та проаналізувавши їх в сукупності з дослідженими матеріалами справи, суд дійшов висновку про наступне. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. З моменту купівлі квартири (28 грудня 2005 року) по даний час у ньому зареєстрований попередній власник, відповідач по справі - [PERSON] (а.с.4,7). З грудня місяця 2005 року по даний час у квартирі не проживає та не з'являється, особистих речей в квартирі не має. В даний час позивач не може розпорядитися квартирою на свій розсуд, вимушена сплачувати надмірні кошти за комунальні послуги, бо в ній зареєстрований [PERSON], який там не проживає, добровільно знятись із реєстрації не бажає. У зв'язку з цим порушується право позивача, як власника, на вільне користування та розпорядження належного йому житла. Відповідно до вимог статті 48 Закону України "Про власність", ст.ст.319, 321, 386 Цивільного кодексу України: "власник володіє, користується, розпоряджається своїм власним майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння." Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Факт відсутності проживання відповідача за місцем реєстрації: [ADDRESS], окрім показів свідка [PERSON] підтверджується також актом про відсутність проживання [PERSON] з моменту укладення договору купівлі - продажу (28 грудня 2005 року). [PERSON] в добровільному порядку знятись з реєстрації не бажає, чим чинить позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю на свій розсуд. Згідно ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; оголошення особи померлою. Отже, на підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] вибув на постійне місце проживання в інше житлове приміщення, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню і [PERSON] слід визнати таким, що втратив право на користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини: належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved