Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-24 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області, управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. На обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до умов кредитного договору №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року та додаткових угод до нього від 04 грудня 2007 року, від 20 березня 2008 року та від 04 вересня 2008 року [PERSON] було надано кредит в сумі 440 000 грн. на строк до 03 грудня 2022 року. В забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором 04 грудня 2007 року між Банком та [PERSON], а також між Банком та [PERSON] було укладено договори поруки №МБИ-3/12-07-П1 та №МБИ-3/12-07-П2 відповідно, за умовами яких поручителі зобовязалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання Боржником зобовязань за кредитним договором солідарно із Позичальником. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04 грудня 2007 року між Банком та [PERSON] було укладено іпотечний договір №МБИ-3/12-07з, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2820, предметом якого є будинок №18-А, розташований по вул.Айвазовського у м.Кіровограді, загальною площею 157,5 кв.м, складається із житлового будинку 80,2 кв.м, гаражу, убиральні, льоху, водопроводу, огорожі, замощення, зливної ями, зливної ями, та який належить на праві приватної власності [PERSON] Позивач також зазначив, що у звязку з неналежним виконанням позичальником зобовязань за кредитним договором та виникненням заборгованості, - рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02 лютого 2011 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2011 року, та набрало законної сили, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь Банку заборгованість станом на 05 листопада 2010 року за кредитним договором в розмірі 885 350 грн. 06 коп. Станом на 05 березня 2014 року зазначене рішення суду не виконано, заборгованість позичальником не сплачена, крім того, також не задоволена та проігнорована і вимога Банку, направлена на адресу [PERSON] в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» про усунення порушень умов договору. Крім того, позивач зазначив, що у звязку з невиконанням позичальником своїх зобовязань за кредитним договором станом на 05 березня 2014 року утворилась заборгованість, загальна сума якої становить 2 573 168 грн. 50 коп., та, приймаючи до уваги, що термін повернення кредиту в повному обсязі був визнаний позивачем таким, що настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була сплачена, виходячи з положень Закону України «Про іпотеку» та умов іпотечного договору №МБИ-3/12-07з від 04 грудня 2007 року, він (позивач) отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за Банком. Окремо позивач зазначив, що відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, при цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Банк направив на адресу іпотекодавця [PERSON] вимогу про порушення умов кредитного договору та іпотечного договору, попередивши останню при цьому про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки у разі незадоволення зазначених вимог Банку. Крім того, на адресу осіб, які зареєстровані та проживають у житловому будинку, що є предметом іпотеки, було направлено вимоги про добровільне виселення з приміщення, які були отримані 28 січня 2014 року, та повідомлення про те, що у разі незадоволення даної вимоги Банк звернеться до суду із заявою про їх примусове виселення. Зазначені вимоги банку відповідачі у добровільному порядку не виконали, порушення умов кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки не усунуто, заборгованість за кредитним договором не погашена, особи, які зареєстровані та проживають у предметі іпотеки, добровільно з нього не виселилися. З огляду на викладене вище, позивач просить в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року в сумі 2 573 168 грн. 50 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки будинок №18-А по вул.Айвазовського у м.Кіровограді, що складається з житлового будинку загальною площею 157,5 кв.м, житловою площею 80,2 кв.м, гаражу, убиральні, льоху, водопроводу, огорожі, замощення, зливної ями, зливної ями, що належить на праві приватної власності [PERSON] шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна; а також виселити з зазначеної адреси житлової нерухомості осіб, які там зареєстровані та проживають, а саме: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав, посилаючись на фактичні обставини та підстави, зазначені в позові, а також правові висновки Верховного Суду України, просив позов задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] , представник відповідачів [PERSON], [PERSON] [PERSON], в судове засідання не зявилися, повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду справи, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень відповідачам від 11 червня 2015 року, причини не явки суду не відомі. Відповідачем [PERSON] подано клопотання про відкладення судового розгляду справи у звязку з його перебуванням у відрядженні за межами м.Кіровограда, яке судом до уваги не приймається, оскільки воно (клопотання) є немотивованим належним чином, та, крім того, до клопотання відповідачем не надано жодного належного доказу на підтвердження причин поважності його не явки в судове засідання. Крім того, судом відзначається, що під час судового рзгляду справи відповідачі неодноразово судом повідомлялися належним чином про час та місце судового розгляду справи (зокрема, на 06.11.2014 року повідомлення про отримання судових повісток відповідачами 18.10.2014 року, на 11.12. 2014 року повідомлення про отримання судових повісток 12.11.2014 року, на 06.02.2015 року - повідомлення про отримання судових повісток 20.01.2015 року), разом з тим, в судові засідання не зявлялися, про причини неявки суд не повідомляли, в подальшому відповідачі та в їх інтересах представник неодноразово подавали клопотання про відкладення судового розгляду справи у звязку з перебуванням представника відповідачів в інших судових засіданнях, які документально не підтверджені, а також у звязку з відрядженнями відповідача [PERSON], перебуванням на лікуванні відповідача [PERSON], а так само перебуванням останнього у відрядженні з 25.06.2015 року, яке документально також не підтверджено. Крім того, в адресованих на адресу суду клопотаннях про відкладення судового розгляду справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] вказували про те, що позовні вимоги не визнають в повному обсязі. Окрім того, відповідач [PERSON] під час судового розгляду справи подала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що позов не визнає в повному обсязі, просить відмовити позивачу в його задоволенні. Заперечення відповідача [PERSON] зводяться до наступного: зокрема, відповідач вказує на те, що рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02.02.2011 року стягнуто солідарно з позичальника [PERSON], та поручителів [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором, при цьому одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житловий будинок, що належить їй ([PERSON]В.), слід розцінювати як подвійне стягнення, що є неприпустимим відповідно до норм чинного цивільного законодавства та законодавства, що регулює питання про звернення стягнення на іпотечне майно. Крім того, відповідач вважала безпідставними та такими, що не грунтуються на вимогах закону, вимоги позивача про виселення відповідачів з адреси житлової нерухомості, з тих підстав, що в іпотеку на підставі іпотечного договору №МБи-3/12-07з від 04.12.2007 року передано житловий будинок за адресою м.Кіровоград, вул.Айвазовського, 18-А, який був придбаний не за рахунок отриманих кредитних коштів згідно з кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04.12.2007 року, при цьому відповідно до правового висновку, що висловлений Верховним Судом України в постанові від 18.03.2015 року (справа №6-39цс15), який згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України, та в якій визначено, що за змістом ст.ст.39, 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР особам, що виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (ч.2 ст.109 ЖК Української РСР). Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області подав до суду заяву за вх.№36909 від 10.12.2014 року про розгляд справи за його відсутності, в якій також зазначив, що за наявності достатніх правових підстав реєстраційна служба Головного управління юстиції у Кіровоградській області не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Управління Державної міграційної служби у Кіровоградській області в судове засідання не зявився, повідомлений про час та місце судового розгляду справи, причини не явки суду не відомі. Заслухавши пояснення представника позивача на обгрунтування позовних вимог, враховуючи письмові заперечення проти позову відповідача [PERSON], дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача обґрунтовані, грунтуються на вимогах Закону, який регулює спірні правовідносини, разом з тим є такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 04 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», було укладено кредитний договір №МБИ-3/12-07, за умовами якого позичальнику [PERSON] було надано в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності та цільового використання, кредитні кошти в розмірі 440 000 грн. 00 коп., видача яких здійснювалася окремими частинами (траншами) відповідно до додаткових угод до Договору, що укладаються між сторонами, а саме додаткових угод №1 від 04 грудня 2007 року, №2 від 20 березня 2008 року та додаткової угоди від 04 вересня 2008 року, зі сплатою процентів за користування кредитними коштами, розмір яких визначений в п.3.1 кредитного договору, в обмін на зобовязання позичальника повернути всі отримані кредитні кошти у валютах заборгованості за кожним траншем у строки, встановлені додатковими угодами до договору, укладеними між сторонами, з остаточним поверненням до 03 грудня 2022 року. Судом також встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за зазначеним кредитним договором 04 грудня 2007 року між Банком та [PERSON], а також між Банком та [PERSON] було укладено договори поруки №МБИ-3/12-07-П1 та №МБИ-3/12-07-П2 відповідно, за умовами яких поручителі зобовязалися перед кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобовязань за кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року солідарно із позичальником. Крім того, в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 04 грудня 2007 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», як іпотекодержателем, та [PERSON], як іпотекодавцем, було укладено іпотечний договір №МБИ-3/12-07з, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2820, предметом якого є будинок №18-А, розташований по вул.Айвазовського у м.Кіровограді, загальною площею 157,5 кв.м, складається із житлового будинку 80,2 кв.м, гаражу, убиральні, льоху, водопроводу, огорожі, замощення, зливної ями, зливної ями, та який належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору обміну №3152 від 22 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.2 іпотечного договору, зазначений будинок передається в іпотеу, як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих [PERSON] за кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року на суму 440 000 грн. 00 коп., строком до 03 грудня 2022 року, а також процентів за користування кредитними ресурсами, виходячи з процентної ставки 15,5% відсотків річних, а також комісійної винагороди за основним зобовязанням, неустойки за цим договором або за основним зобовязанням, враховуючи відшкодування збитків, завданих прострочення платежів за основним зобовязанням, відшкодування витрат по зверненню стягнення на предмет іпотеки в повному обсязі, визначеному на момент фактичного задоволення вимог. Крім того, судом встановлено, що у звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором позичальником [PERSON] банк предявив позов до суду про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника [PERSON] та поручителів [PERSON] та [PERSON] та рішенням Кіровського районного суду м.Кіровограда від 02 лютого 2011 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів з цивільних справ апеляційного суду Кіровоградської області від 31 травня 2011 року, позов Банку було задоволено. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року в розмірі 885 350 грн. 06 коп. 31 травня 2011 року зазначене рішення суду першої інстанції набрало законої сили та в порядку ст.14 ЦПК Україгни є обовязковим для виконання на всій території України. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За змістом п.17 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, - наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, а відтак, і іпотечного договору, не звільняє іпотекодавця від відповідальності за невиконання грошового зобовязання боржником та не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що рішення суду про стягнення заборгованості не виконано, заборгованість, яка була визначена Баком станом на 05 листопада 2010 року, не погашена. Станом на 05 березня 2014 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року становить 2 573 168 грн. 50 коп., з якої: сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту 254 325, 93 грн.; сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту 144 036, 70 грн.; сума строкової заборгованості по відсоткам 7 584, 44 грн.; сума простроченої заборгованості по відсоткам 351 048, 39 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 924, 00 грн.; сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії 48 263, 60 грн.; пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам та комісії ( за період з 03.03.2013 року по 03.03.2014 року в розмірі 1 766 985, 44 грн), що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Відповідно до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.572 ЦК України, ст.1 Закону України «Про заставу» ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку», яким (Законом) регулюєтьсяправове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно, кредитор (іпотекодержатель, заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (іпотекодавець, заставодавець) забезпеченого заставою (іпотекою) зобовязання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Іпотека це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» та ст.20 Закону України «Про заставу», у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обовязків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання, - звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобовязання. Відповідно до ч.ч.1, 3ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, яке здійснюється, у тому числі, на підставі рішення суду. Згідно із ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку" договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку". Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Крім того, положеннями іпотечного договору МБИ-3/12-07з від 04 грудня 2007 рокутакож передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до чинного законодавства України у разі, коли в момент настання терміну виконання боржником зобов'язань, забезпечених іпотекою за цим договором, вони не будуть виконані (п.8.4.3 іпотечного договору). Пунктом 8.4.8 іпотечного договору визначено право банку достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов основного зобов'язання, у тому числі, але не обмежуючись переліченим нижче, у разі несвоєчасної чи неповної сплати платежів, несвоєчасного повернення суми основного зобов'язання, в т.ч. кредиту, процентів, комісійної винагороди, неустойки. Право звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель набуває також, якщо іпотекодержатель, відповідно до п.3.4 основного зобов'язання (кредитного договору) заявить іпотекодацю вимогу повернути кредит та сплатити проценти, комісійну винагороду до настання строку, зазначеного в п.3.2 основного зобов'язання (кредитного договору), а іпотекодавець не виконає зазначене зобов'язання. Відповідно до п.8.4.15 іпотечного договору позивач має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п.10 іпотечного договору звернення стягнення на заставлене за цим договором майно здійснюється на розсуд іпотекодержателя: або за рішенням суду, або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. Крім того, відповідно до п.11.3.1 іпотечного договору згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, яке надає право іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки на підставі цього договору, зокрема, шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність, в рахунок виконання зобов'язання за договором про іпотечний кредит в порядку, визначеному ст.37 Закону України «Про іпотеку», при цьому зазначене застереження визначається сторонами як договір про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до роз'яснень, зазначених в п.39 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року №5, з урахуванням положень ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним, суди мають виходити з того, що з урахуванням цих норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється із способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому, в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч.2 ст.17 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Крім того, відповідно до правового висновку Верховного Суду України в постанові від 11.12.2013 року по справі №6-124цс13, рішення якого (Верховного Суду України) в порядку ст.360-7 ЦПК України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судами одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, - є обов'язковим для всіх судів України, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку», не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у е менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Судом також встановлено, що позивач направляв на адресу майнового поручителя [PERSON] вимогу в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» від 27 січня 2014 року за вих.№22 про усунення порушення основного зобов'язання, яка отримана [PERSON] 28 січня 2014 року, та, в подальшому, залишена без задоволення, заборгованість за основним зобов'язанням (кредитним договором) не погашена. З огляду на викладене вище, приймаючи до уваги, що порушення умов кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки не усунуто, заборгованість за кредитним договором не погашена, суд вважає, що позовні вимоги АТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за позивачем на об'єкт нерухомого майна, який є предметом іпотеки за іпотечним договором №МБИ-3/12-07з, укладеним між Банком та відповідачем [PERSON], як майновим поручителем, - будинок №18-А по вул.Айвазовського у м.Кіровограді є обгрунтованими, доведеними належними доказами, наданими позивачем, та такими, що підлягають задоволенню. Позивачем пред'явлено також позовні вимоги про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та проживають в [INFO], з адреси зазначеної житлової нерухомості, які задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Зокрема, положеннями ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, - є стаття 109 ЖК Української РСР, частиною першою якої передбачені підстави виселення. Частина третя зазначеної статті регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч.2 ст. 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі ч.2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Згідно з довідкою квартального комітету №5 Ленінського району м.Кіровограда №5 від 24 січня 2014 року за адресою м.Кіровоград, вул.Айвазовського, 18а, зареєстровані та проживають [PERSON], [INFO], та члени її сім'ї: чоловік [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]. Відповідно до наданої Управлінням Державної міграційної служби України в Кіровоградській області інформації від 23 вересня 2014 року зареєстрованим у встановленому Законом порядку місцем проживання [PERSON], [INFO], з 12.12.2004 року, [PERSON], [INFO], з 12.06.2012 року, та [PERSON], [INFO], з 10.11.2009 року, - є м.Кіровоград, вул.Айвазовського, 18а. Судом також встановлено та підтверджується матеріалами справи, що надання кредитних коштів позичальнику [PERSON] за умовами укладеного з Банком кредитного договору №МБИ-3/12-07 від 04 грудня 2007 року, буде здійснюватися окремими частинами (траншами) відповідно до додаткових угод до цього договору, що укладаються між сторонами, і на умовах, визначених цим договором у межах відновлювальної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості в розмірі 440 000 грн. зі сплатою за користування кредитними коштами процентів згідно з п.3.1 а договору. Відповідно до п.4.1 договору, який визначає цільове використання кредитних коштів, позичальник зобов'язується використати кредитні кошти, отримані за зазначеним кредитним договором на ремонт та реконструкцію будівлі за адресою м.Кіровоград, вул.40 років Перемоги, 68 та інші цілі. В свою чергу, за змістом зазначених вище правових норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Таким чином, приймаючи до уваги, що в іпотеку на підставі іпотечного договору №МБИ-3/12-07з від 04.12.2007 року, укладеного між Банком та [PERSON], останньою передано в іпотеку Банку об'єкт нерухомості житловий будинок №18-А по вул.Айвазовського ум.Кіровограді, який належить [PERSON] на підставі договору обміну №3152 від 22 жовтня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу [PERSON], та який (житловий будинок) не був придбаний за рахунок отриманих [PERSON] кредитних коштів згідно з кредитним договором №МБИ-3 12-07 від 04 грудня 2007 року, що підтверджується як зазначеним кредитним договором, так і іпотечним договором, суд приходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідачів із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла, відповідно, позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп., а саме по 81 грн. 20 коп. з кожного. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial