Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

22 червня 2018 року [PERSON] звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовною заявою до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] , що є спільною частковою власністю, шляхом виділення у користування позивача двох житлових кімнат площею 17,0 кв.м. та 10,6 кв.м. з лоджією 2,3 кв.м., а у користування відповідача - житлової кімнати площею 12,2 кв.м. з лоджією, залишивши при цьому інші приміщення квартири в загальному користуванні, крім того просив стягнути з відповідача 3472 грн 20 к. в рахунок відшкодування витрат, понесених на оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання та плати за утримання будинку та прибудинкових територій за період з 2016 по 2018 роки. Свої вимоги мотивував тим, що сторони є співвласниками вказаної квартири, 2/3 якої належить позивачу, а 1/3 - відповідачу, однак останній не проживає у ній, не сплачує житлово-комунальні платежі за її утримання як її співвласник, тягар утримання спільного майна несе позивач, через що сторони не можуть дійти згоди щодо користування квартирою та поділити особові рахунки. В свою чергу відповідач надав до суду відзив у якому, заперечуючи проти позову зазначив, що вимоги позивача недоведені, необґрунтовані, а обставини, викладені в позовній заяві, не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Так відповідач пояснив, що в спірній квартирі він не проживає понад 10 років, його речі в ній відсутні та ключів від вхідних дверей він не має. Квартирою в цілому користуються позивач та члени його сім`ї, відповідно вони й є споживачами комунальних послуг, в той час як відповідач такими не користується, договорів про надання таких послуг не укладав, а тому й сплачувати їх вартість не зобов`язаний. Також відповідач висловив свою незгоду з вимогами позивача щодо встановлення порядку користування квартирою, вважаючи, що для цього немає необхідності, оскільки відповідач не проживає та не збирається проживати у спірній квартирі. В підготовчому судовому засіданні 10.12.2019р. до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача було залучено дружину позивача - [PERSON] . В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові. Третя особа підтримала позицію позивача. Відповідач проти позову заперечував з підстав, наведених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. З наявних у матеріалах справи свідоцтва про право власності на житло, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.02.2008р., свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.02.2017р. та відповідного витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 02.02.2017р. вбачається, що сторони у справі є співвласниками квартири [ADDRESS] . При цьому [PERSON] належить 2/3 частки у праві власності на вказану квартиру, а [PERSON] - 1/3 частка цього права /а.с. 6-9/. В силу положень ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до частини першої статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», у редакції чинній на час існування спірних відносин з січня 2016 року по травень 2018 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 360 ЦК України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Тобто кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається з матеріалів справи, особові рахунки по вказаній квартирі по сплаті послуг з теплопостачання та утримання будинку та прибудинкових територій оформлені на позивача та саме він сплачує витрати, пов`язані з утриманням спільного майна. Відповідач не приймає участі в понесених витратах. З розрахунку, наданого позивачем /а.с. 4 (зворотна сторона)/ вбачається, що позивач за період з січня 2016 року по травень 2018 року включно сплатив 9664 грн 46 к. за послуги з теплопостачання, а також за період з липня 2016 року по квітень 2018 року 752 грн 15 к. за утримання будинку та прибудинкових територій, що в загальному розмірі становить 10416 грн 61 к., з них 1/3 частка, що підлягає до сплати відповідачем - 3472 грн 20 к. Обгрунтованість вказаного розрахунку підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями про здійснення позивачем відповідних платежів /а.с. 13-21/. При цьому, слід зазначити, що вказані витрати на утримання майна, нараховуються та сплачуються, виходячи з площі житла, а не кількості його мешканців. Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно, при цьому, за приписами ч. 4 ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (див. постанову Верховного Суду у справі №521/3743/17-ц від 13.03.2019р.). Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3472 грн 20 к. в рахунок відшкодування його частки витрат, понесених позивачем на оплату житлово-комунальних послуг з теплопостачання та плати за утримання будинку та прибудинкових територій за період з 2016 по 2018 роки, є обгрунтованими і правомірними, а тому підлягають задоволенню. При цьому, відхиляючи заперечення відповідача з цього приводу, слід зазначити, що реєстрація місця проживання відповідача за іншою адресою не виключає обов`язку останнього щодо сплати вартості комунальних послуг, наданих до належної йому квартири, оскільки такий обов`язок, в силу приписів ст. 322 ЦК України, безпосередньо пов`язаний з його правом власності на вказану квартиру. Приписи п. 6 ч. 1 ст. 20 Закону України від 24 червня 2004 року N 1875-IV "Про житлово-комунальні послуги", на які посилався відповідач в обгрунтування своїх заперечень, та якими передбачено, що споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, на дані правовідносини не розповсюджується. Як послуга теплопостачання, так і утримання житла надається незалежно від наявності мешканців у квартирі. Послуги з водо-, теплопостачання та водовідведення надаються споживачеві згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630 (далі - Правила). В свою чергу, пунктом 29 Правил встановлено право споживача на несплату вартості відповідних послуг за період тимчасової відсутності споживача і членів його сім`ї (у разі відключення виконавцем холодної та гарячої води і опломбування запірних вентилів у квартирі (будинку садибного типу). Виходячи з наведених вимог, дані виключення стосуються лише централізованого постачання холодної та гарячої води і лише за умов опломбування запірних вентилів у квартирі. Між тим за змістом цих же Правил централізоване опалення - послуга, спрямована на задоволення потреб споживача у забезпеченні нормативної температури повітря у приміщеннях квартири (будинку садибного типу), яка надається виконавцем з використанням внутрішньобудинкових систем теплопостачання. Відповідно до п.п. 24, 25 Правил споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення. Проте, відключення споживачів від мереж централізованого опалення здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення забороняється. З аналізу наведених норм слідує, що чинним законодавством передбачено право споживачів відмовитись від отримання послуг з централізованого опалення, але лише з дотриманням встановленого законом порядку. Припинення нарахувань за послугу з централізованого опалення Правилами не передбачено, оскільки на протязі опалювального сезону ця послуга надається безперебійно та технічна можливість відключення опалення в окремій квартирі багатоквартирного житлового будинку відсутня. В контексті викладеного слід зазначити, що жодних доказів, які б підтверджували відключення будинку, у якому розташована належна відповідачу квартира, у встановленому законом порядку від мережі централізованого опалення, відповідачем не надано. Щодо плати утримання будинку та прибудинкових територій слід зазначити наступне. Відповідно до п. 2 статті 10 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Розмір тарифів (нормативних витрат, пов`язаних з утриманням будинків і споруд та прибудинкових територій) визначається згідно з Порядком формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 р. N 869. При цьому, калькуляційною одиницею є 1 кв. метр загальної площі, що перебуває у власності або наймі фізичної чи юридичної особи. Ці витрати не залежать від того, проживає особа в квартирі (власник або наймач) чи ні. Оплата цих послуг повинна здійснюватися з моменту отримання права власності на квартиру. Тобто зменшення розміру плати за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій або звільнення від її сплати, в разі відсутності споживача, чинним законодавством також не передбачено (див. лист Державної житлово-комунальної інспекції від 02.11.2010 р. N 23/4883 "Щодо проведення перерахунків на послуги з центрального опалення в разі надання їх не в повному обсязі, зниження якості та щодо оплати за житлово-комунальні послуги в разі відсутності споживача"). З огляду на викладене, доводи відповідача щодо відсутності у нього обов`язку оплачувати житлово-комунальні послуги з підстав тривалого непроживання у вказаній квартирі суд відхиляє, як необґрунтовані. В свою чергу, вирішуючи вимоги позивача щодо встановлення порядку користування квартирою, суд підстав для їх задоволення не вбачає, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 358 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток, належних кожному зі співвласників. Слід зазначити, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Суд може встановити порядок користування спільним майном при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, а також у разі неможливості поділу майна в натурі з виділенням сторонам ізольованих жилих та інших приміщень з самостійними виходами, які можуть використовуватись як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Відповідно до положень ст.ст. 15, 16 ЦК України правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів. Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині першій статті 4 цього Кодексу указано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Отже, у силу наведених норм процесуального права суд захищає виключно порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи законні інтереси особи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.03.2019р. у справі № 640/4301/17). Тобто, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення відповідачем прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення. Разом з тим, у даному випадку позивач, висуваючи вимоги про встановлення порядку користування спільним майном, не навів обгрунтованих підстав за яких його відповідні права та інтереси можливо вважати порушеними, невизнаними або оспорюваними відповідачем, з огляду на те, що останній протягом 10 років взагалі не користується та не має наміру користуватися спільною квартирою, при цьому не заперечує проти того або нею користувався позивач. Той порядок користування спільним майном, який фактично склався, коли позивач та члени його сім`ї повністю використовують спірне житло в цілому, а відповідач навіть не має ключів від цієї квартири та наміру там проживати, в жодному разі не порушує прав позивача. Обґрунтовуючи свої вимоги в цій частині позивач в судовому засіданні пояснював, що встановлення порядку користування квартирою є необхідним для подальшого розподілу особових рахунків та відокремлення таким чином обов`язку співвласників по сплаті комунальних платежів, разом з тим, позивач не довів відсутності іншого, окрім судового (шляхом встановлення порядку користування квартирою), порядку для здійснення розподілу особових рахунків, зокрема не надав доказів відмови обслуговуючої організації у здійсненні такого розподілу або ж існування інших перешкод у цьому. Таким чином позивач в ході розгляду справи не довів факту порушення, невизнання або оспорювання його прав, а тому вимоги позову цій частині задоволенню не підлягають. Підсумовуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню, а саме в частині відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 3472 грн 20 к. Вирішуючи питання щодо судових витрат в справі, суд вважає правомірним покласти на відповідача понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial