Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-25 00:00:00

згідно вимог позовної заяви позивач просить шлюб сторін розірвати, повернути їй дошлюбне прізвище, неповнолітню дитину залишити проживати з нею, стягнути з відповідача сплачений судовий збір. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що нормальні подружні стосунки з відповідачем не склались через діаметрально протилежні погляди на життя. Відповідачем подано зустрічний позов, в якому він просить встановити для сторін режим окремого проживання, оскільки можливо і необхідно зберегти їх сім»ю. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю і по аналогічних мотивах, зустрічний позов не визнає. По суті спору показала, що сторони не проживають і не підтримують подружніх стосунків, переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечитиме її інтересам. Відповідач позов не визнав, зустрічний позов підтримує, оскільки хоче жити з дружиною та дитиною, за час, який надавався судом для можливого примирення, змін на краще у їх стосунках не відбулося. Заслухавши пояснення учасників цивільного процесу, з»ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Вимоги ст.214 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.16 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.10, 60 ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, сторонам надавався строк для можливого примирення та збереження сім»ї. Як встановлено судом, сторони одружилися 18 лютого 1989 року, мають двох повнолітніх доньок та неповнолітню доньку [PERSON] [INFO], з травня 2015 року подружжя не веде спільного господарства та припинили шлюбні стосунки. Причиною, що спонукала позивача подати даний позов, стала розбіжність у поглядах на сімейне життя, втрата почуття любові. В ч.1 ст.51 Конституції України закріплено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ця вимога кореспондується і з ст.24 СК України. Ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. У відповідності із положеннями ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Отже, однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. Тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки суперечить інтересам позивача та вимогам закону. У розпаді сім"ї винні обоє подружжя, оскільки не вживали належних заходів для усунення конфліктів та досягнення взаєморозуміння в сім"ї. За таких умов суд вважає, що позов доведений і підлягає до задоволення. У сторін відсутній спір про місце проживання дитини, тому в цій частині позову необхідно відмовити. Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Дане питання також не є предметом судового спору. На думку суду, задоволення первісного позову виключає задоволення зустрічного позову. Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, і в цей день згідно ч.2 ст.114 СК України шлюб припиняється. Вказане рішення згідно ч.2 ст.115 СК надсилається до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У зв»язку з задоволенням позову суд на підставі ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. З огляду на викладене, на підставі ст.ст.110, 119 СК України,

Outcome: approved