Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Сіті Транспорт Груп», який впродовж судового розгляду уточнила, збільшивши розмір вимог, і просить суд про визнання незаконним дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за прогул; скасування наказу (розпорядження) від 27 листопада 2013 року № СТГ 0000117-00000059 про звільнення її з роботи за прогул за п.4 ст. 40 КЗпП України; скасування наказу (розпорядження) від 27 листопада 2013 року № СТГ 0000117-00000059 щодо звільнення за прогул, у якому не зазначена кількість днів компенсації; скасування наказу (розпорядження) № СТГ 0000117-00000059 про звільнення її за прогул без поважних причин, у якому зазначено 15 днів компенсації; скасування наказу (розпорядження) № СТГ 0000117-00000059 від 01 лютого 2013 року про прийняття її на роботу на посаду бухгалтера за сумісництвом. В обгрунтування заявлених вимог згідно уточненої позовної заяви від 17.11.2014 року зазначила, що з 01 лютого 2013 року по 27 листопада 2013 року працювала постійно у ТОВ "Сіті Транспорт Груп" - його відокремленому структурному підрозділі м. Дніпродзержинськ на посаді бухгалтера. Це було основним місцем роботи позивачки. 27 листопада 2013 року звернулася до відповідача із заявою про звільнення за ч.3 ст.38 КзпП України, через невиплату протягом тривалого періоду часу заробітної плати, в якій просила копію наказу про звільнення надіслати поштою на її домашню адресу. Копії будь-якого наказу про звільнення та трудової книжки від працедавця не отримала. Тому у грудні 2013 року звернулася до Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська з позовом про розірвання трудового договору за ч.3 ст.38 КЗпП України, просила суд зобов'язати відповідача видати трудову книжку, стягнути заробітну плату за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. Судом відкрито провадження у справі № 207\\5629\\13-ц, а 27 серпня 2014 року ухвалене рішення, яким відмовлено в задоволенні позовних вимог. Відмовляючи у позові суд виходив із того, що наказом від 27 листопада 2013 року її звільнено за прогули, яким конкретно номером наказу суд не уточнив. Суд також не взяв до уваги ті факти, що вона не знала про існування наказу про звільнення за прогул. Накази про звільнення з'явилися у справі вже після оголошення матеріалів справи, перед дебатами, без будь-яких пояснень із боку відповідача, чому він їх не подав до початку розгляду справи по суті. Висновки суду, що вона поштою отримала особисто 08.01.14 року трудову книжку є голослівними, таких доказів матеріали справи не містять, бо відповідач не видав ( не надіслав поштою) трудової книжки із записом звільнення за прогул. Рішення суду нею оскаржено в апеляційній інстанції. 28 липня 2014 року юрист ТОВ "Сіті Транспорт Груп" Шевченко Д.В. надав їй фотокопію наказу № СТГ 0000117-00000059 від 27.11.2013 про звільнення її за прогул, яку він ніби завірив своїм підписом 12.03.14 року. 20 серпня 2014 року він надав їй вже іншу фотокопію наказу (розпорядження) № 0000017-0000000059 про припинення трудового договору від 27.11.13 щодо її звільнення за прогул без поважних причин. 06 листопада 2014 року представник відповідача надав безпосередньо у судову справу третій варіант наказу (розпорядження) № 0000017- 0000000059 про припинення трудового договору від 27.11.2013 року за п. 4 ст. 40 КЗпП за прогул, у якому зазначено 15 днів до компенсації. Тоді ж таки надав наказ (розпорядження) від 01.12.2013 року про прийняття її на роботу за сумісництвом. ЇЇ підпис про ознайомлення у цих двох вищеназваних наказах відсутній, вона не знала про їх існування, а тому не могла звернутися до суду про їх скасування раніше. Ігноруючи приписи ст.47 КЗпП України та п.4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок, відповідач у день звільнення не видав трудової книжки та копії наказів про звільнення за ініціативою працедавця. Видача відповідачем фотокопій спірних наказів лише 28.07.14, 20.08.14 та 06.11.14, а також неознайомлення її під розпис з наказами, всупереч вимогам п.4 ст.149 КЗпП України, вказують на те, що вона не могла звернутися до суду вчасно, а тому пропустила строк з поважних приичин, котрі заслуговують на увагу та є підставою для його поновлення. Отже, вона не знала, не була повідомлена про наявність спірних наказів про звільнення за прогул, оскільки 27.11.13 ці накази не видавалися. Спірні накази сформовані значно пізніше, вже під час розгляду в суді справи № 207\\5629\\13-ц. Листом від 04.06.14 № 13362\\09 Головне управління Пенсійного фонду м.Києва повідомило, що згідно звітності за листопад 2013 року відповідача її трудова книжка знаходиться у роботодавця, а підстава припинення трудових відносин є ст.38 КЗпП України. Цей лист є підтвердженням того, що 27.11.13 спірного наказу про звільнення за прогул не існувало. Якби наказ про звільнення за прогул дійсно формувався 27.11.13, то у звітності до Пенсійного фонду було б показано підставу припинення трудових відносин п.4 ч. 1 ст.40 КЗпП. Листом від 22.08.14 Соломянське управління Пенсійного фонду міста Києва (а.с.53) повторно підтвердило, що згідно основного звіту ТОВ "Сіті Транспорт Груп" її трудова книжка є у роботодавця, трудові відносини припинились за ст.38 КЗпП України, але в додатковому звіті, який поданий за листопад 2013 року лише 11.07.14 р., підприємство зафіксувало підставу припинення трудових відносин п.4 ст.40 КЗпП Це ще раз підтверджує, що відповідач 27.11.13 року жодного наказу про звільнення її за прогул не видавав. За обов`язками вона була підпорядкована безпосередньо головному бухгалтеру Жиленко В.Г. та директору відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті Транспорт Груп" у м.Дніпродзержинськ - [PERSON], який згідно із п.2.3, 3.1 Трудового контракту від 26.11.12 був відповідальним за кадри та мав право накладати стягнення. Але, доповідних записок про її відсутність на робочому місці 07.11.13 року ні головний бухгалтер, ні директор відокремленого підрозділу, ні кадровик не писали. Важає, що зараз немає належного, допустимого та достовірного доказу, в якому зафіксували прогул уповноважені на те особи. Письмових пояснень про причини прогулу від неї керівництво не вимагало, бо трудової дисципліни не порушувала. За весь час роботи у відповідача прогулів не скоювала. Щоденно в робочі дні до 8 години ранку приходила через прохідну заводу на роботу, а по закінченню роботи після 16.30. ,знову через прохідну, залишала територію підприємства. Інформація відвідування роботи фіксувалася у Книзі приходу та виходу з роботи, яка була запроваджена Наказом № С-111 від 03.07.13. Крім того, відділом кадрів велися табелі обліку робочого часу, які в кінці місяця підписувалися працівником кадрової служби [PERSON] та директором відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті Транспорт Груп" у м.Дніпродзержинськ [PERSON] Згідно Витягу № 19172459 із ЄДРПОУ станом на 30.12.13 директором відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті Транспорт Груп" у м.Дніпродзержинськ був [PERSON] з правом підпису документів від юридичної особи без обмежень. За приписами із ч.1 ст.18 Закону "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб підприємців" відомості із Єдиного Державного Реєстру мають статус достовірних. Щоранку, на прохідній заводу, отримувала ключі від кабінету бухгалтерії, де було її робоче місце, а за потребою і від кабінету головного бухгалтера. Про отримання ключів ставила підпис із зазначенням дати та часу в Книзі реєстрації видачі ключів. Згідно із ст.147 КЗпП України звільнення за прогул є одним із видів дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за прогул, яке ніби застосовувалось відповідачем до неї 27.11.13 є незаконним, а два накази від 27.11.13 № СТГ 0000117-00000059 та № СТГ 00000117-0000000059 про звільнення за прогул підлягають скасуванню, оскільки не було факту прогулу чи іншого порушення трудової дисципліни. З попереднього місця роботи ТОВ "Дніпровський автобусний завод" була звільнена 31.01.13 в порядку переводу в ТОВ "Сіті Транспорт Груп", що підтверджується: - Листом УПФ Заводського району м.Дніпродзержинськ від 17.07.14 № 5610\\02\\43 про звіт ТОВ «Дніпровський автобусний завод» із ЄСВ за січень 2013 року, в якому відображено, що її звільнено 31.01.13 за ч.5 ст.36 КЗпП України; - Наказом № 7 від 31.01.2013 року по ТОВ «ДАЗ» про звільнення 33 працівників по п.5 ст.36 КЗпП України в порядку переведення в ТОВ «Сіті Транспорт Груп» . На роботу до відповідача була прийнята в порядку переведення 01.02.13 згідно поданої нею заяви. З цього дня її трудова книжка знаходилась у відділі кадрів відокремленого структурного підрозділу ТОВ "Сіті Транспорт Груп" м.Дніпродзержинськ, а 13.12.13 року була відправлена до головного офісу юридичної особи, що підтверджено описом. Трудові книжки в Києві отримали 08.01.14 року. За період роботи у відповідача позивачка через хворобу двічі була на лікаряному. У листках тимчасової непрацездатності, оригінали яких зберігаються у відповідача, зазначено місце її роботи ТОВ "Сіті Транспорт Груп". На підставі лікарняних листків були сформовані Протоколи засідання комісії із соціального страхування за 2013 рік та Заяви розрахунки відповідача за 2013 рік про здійснення фінансування для надання матеріального забезпечення застрахованим особам за рахунок коштів Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Голосіївська міжрайонна дирекція відділення Фонду м.Києва, згідно із Законом України від 18.01.2001 № 2240-ІІІ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням", профінансувала витрати по тимчасові непрацездатності шляхом перерахування коштів на рахунок відповідача, але відповідач не виплатив їй коштів по лікарняним. Листом від 12.08.14 Виконавча дирекція Фонду повідомила, що здійснити перевірку у ТОВ "Сіті Транспорт Груп" їм не вдалося. Вищевказане свідчить про те, що у ТОВ "Сіті Транспорт Груп" з 01.02.13 було її основне місце роботи. Наказ № СТГ 00000117-0000000059 від 01.02.13 про прийом на роботу за сумісництвом (а.с.69) фактично в цей день не видавався, вона з ним не ознайомлена. Більш того, у справі № 207\\5629\\13-ц Баглійського райсуду м.Дніпродзержинська містяться ще два накази від 01.02.13 про прийом її на роботу (том.2 а.с.21) наказ у якому не визначені умови роботи, (том 2 а.с.242) наказ, у якому в графі "умови роботи" стоїть позначка "х" - основна . По факту внесення в офіційні документи (накази прийому на роботу за сумісництвом, звільнення за прогули) завідомо неправдивої інформації позивачка звернулася до правоохоронних органів - слідчим відділом Заводського РВ ДзМУ м.Дніпродзержинська розпочато кримінальне провадження № 12014040800000793 з попередньою правовою кваліфікацією за ч.1 ст.358 КК України Два Накази від 27.11.13 СТГ 00000117-0000000059 (а.с. 6, 70) та № СТГ 0000117-00000059 (а.с.14) про звільнення її за прогул , а також наказ СТГ 00000117-0000000059 від 01.02.13 про прийняття її на роботу за сумісництвом (а.с.69) - не оскаржувалися у будь-якій іншій справі. В судовому засіданні представник позивачки за довіреністю [PERSON] та особисто позивачка підтримали заявлені позовні вимоги з підстав, наведених вище, позивачка пояснила, що працювала після її переведення до відповідача на постійній основі, при переведенні заповнила особову картку, отримувала лікарняні від відповідача, табель обліку робочого часу підписував [PERSON] і начальник відділу охорони. 27.11.2013 року подала заяву про звільнення за власним бажанням. 07 листопада 2013 року не прогуляла, навпаки, прийшла на роботу о 07.35. (робочий день з 8.00.), до неї у кабінет зайшла працівник відділу кадрів [PERSON], а потім після оперативної наради видавала гроші, так як була і касиром; після обідньої перерви у цей день їздила з директором до міського управління статистики, а ввечері затрималась на робочому місці після закінчення робочого дня, начальник охорони [PERSON] ще пропонував її підвезти, на прохідній не розписалась у книжці при виході з роботи, так як вже було близько 22.00. і її не було; як правило, розписувалась у цій книзі про прихід та вихід з роботи, а також за ключі від кабінету. Позов підтримує повністю, згідно письмової заяви просить закінчити судовий розгляд без її участі та позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю (а.с.30) позовні вимоги не визнав, подав письмові заперечення проти позову, підтримані ним у судовому засіданні. В обгрунтування поданих до суду письмових заперечень (а.с.39) зазначив, що не згоден з твердженням позивачки, що вона начебто не була обізнана, не була повідомлена про існування спірних Наказів про звільнення за прогул і дізналась про те, що її звільнили за прогул лише 28.07.2014 р. та повторно 20.08.2014 р. Раніше, 03.04.2014 р, позивачка при розгляді Баглійським районним судом (суддя Скиба) справи №207/5629/13-ц вже зверталась із заявою про збільшення позовних вимог і з вимогою про скасування Наказу про звільнення за прогул від 27.11.2013 р. Разом з тим при розгляді цієї справи позивачка сама вимагала розірвати трудовий договір з 27.11.2013 р., проте з інших, неправомірних причин. Рішенням суду в позовних вимогах відмовлено і призначено розгляд справи у апеляційній інстанції. Посилання позивачки на лист ГУ ПФУ у м. Києві від 04.06.2014 р. №13362\\09 спростовуються поданою відповідачем 11.07.2014 р. уточненою звітністю до ПФУ із зазначенням звільнення позивачки 27.11.2013 р. за п. 4 ст. 40 КЗпПУ. Згідно Акту про відсутність на робочому місці від 07.11.2013 р. позивачка була відсутня на робочому місці більше 3-х годин. Згідно Акту від 08.11.2013 р. позивачка відмовилась від надання пояснень причин відсутності, що дає підстави вважати скоєння нею прогулу без поважних причин. Відсутність позивачки на робочому місці 07.11.2013 зафіксовано в табелі робочого часу. При розгляді вказаної вище справи №207/5629/13 позивач стверджувала про те, що 07.11.2013 р. в неї був останній день подання звітності до управління статистики. Перед судовими дебатами позивачка наполягала, що 07.11.2013 р. саме подавала звітність, проте, згідно листа управління статистики в м. Дніпродзержинську від 06.06.2014 р. вих. №21-13/431 ТОВ "Сіті Транспорт Груп" всупереч твердженням позивачки не подавало взагалі звітності протягом 2013 року. Таким чином вважає, що позивач вводить суд в оману, адже ні в цей день, ні в будь-який інший, вона звітність по підприємству не подавала. В новій позовній заяві позивачка вже стверджує, що не виходила 07.11.2013 р території підприємства, що ставить правдивість її слів під сумнів. Представник відповідача протягом судового розгляду доповнив подані заперечення (а.с.55-56), зазначивши, що книгу приходу иа роботу та виходу з роботи працівників по відокремленому структурному підрозділу ТОВ «СТГ в м. Дніпродзержинську, введену Наказом по ТОВ «СТГ» від 03.07.13 р. № С-111 введено для обліку працівників ТОВ «СТГ» у м. Києві, а не для працівників підрозділу товариства в м. Дніпродзержинську. Для обліку працівників підрозділу використовувався табель обліку робочого часу, а додатково, для оперативного контролю за працівниками, охороною здійснювався запис відвідувачів на «аркушах-бігунках», що роздруковувались на окремих папірцях, які в подальшому, в разу необхідності надсилались до головного офісу в м. Київ, або знищувались. (додається звіт за 07.11.2003 р.). Книга обліку ключів розпочата і ведеться у підрозділі в м. Дніпродзержинську з 31.03.2014 р., ранні записи відсутні. Колективний договір на 2013 рік на ТОВ «СТГ» не укладався. Картка П2 велась в головному офісі м. Києва. Позивачка не приїжджала до м. Києва і не розписувалася в особистій картці. Відповідно до ст.8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" від 16.07.99 р. N996-XII питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції власників або уповноваженої посадової особи (керівника). Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів проведення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом установленого терміну несе власник або посадова особа, яка керує підприємством. На ТОВ «СТГ» діє керівник - генеральний директор, що є відповідальною особою з питань ведення бухгалтерської та кадрової документації. Згідно п. 10.4 Положення про відокремлений структурний підрозділ ТОВ «СТГ» у м. Дніпродзержинську - прийом та звільнення працівників може здійснюватись лише наказом генерального директора товариства. Позивачка працювала па підприємстві відповідача за сумісництвом. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженої наказом Міністерства праці, Міністерства юстиції та Міністерства соцзахисту населення України від 29.07.1993 № 58, на осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за основним місцем роботи. Основним місцем роботи позивачки на момент початку трудових відносин з відповідачем був ТОВ «ДАЗ» ЄДРПОУ 33981727. При розгляді справи №207/5629/13-ц, позивачка під звукозапис стверджувала, що не отримала з ТОВ «ДАЗ» трудової книжки і наказу про звільнення. На підтвердження цих доводів представником відповідача замовлено копію технічного запису судового засідання по справі №207/5629/13-ц, що переглядається в апеляційному суді, про що зазначено у письмових запереченнях від 06.11.2014 року (л.с.55-56). Однак до суду вказаний доказ не надано, впродовж судового розгляду після 06.11.2014 року на виклики до суду представник відповідача не з`являвся, будучи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, у звязку з чим судовий розгляд закінчено без його участі. Допитаний у судовому засіданні за клопотанням позивачки свідок [PERSON] зазначив, що працював на підприємстві відповідача з червня 2013 року по 26.08.2014 року черговим, за час його роботи у позивачки прогулів не було, 07.11.2013 року вона була на роботі приблизно з 07.40. і до пізнього часу, виходила вдень з прохідної по роботі, о 21.20. прийшов начальник охорони і забрав книгу приходу та виходу з роботи, а позивачка пішла близько 22-ї години, коли книги вже не було. 07.11.2013 та 08.11.2013 року складались акти про [PERSON] - прийшов у січні 2014 року їх начальник - [PERSON] і сказав, що потрібно їх підписати, сказав, що у разі відмови усіх звільнить, під погрозою погодився підписати; стверджує, що 07.11.2013 року дійсно позивачка була на роботі, вона і раніше часто затримувалась. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що працював начальником охорони у підрозділі відповідача у м. Дніпродзержинську з листопада по грудень 2013 року, 07.11.2013 року позивачка з ранку була на роботі, була присутньою на ранковій оперативній нараді, потям видавала гроші на бензин водіям, ввечері заходив до її кабінету особисто після 19.00. пропонував підвезти додому, але вона відмовилась, пояснила, що має багато роботи; по 27.12.2013 року, коли він працював на підприємстві, її поведінка щодо прогулу не обговорювалась, актів він не підписував, щоб позивачка прогулювала не чув; кожного дня працівники розписувались за прихід на роботу та коли йшли з роботи, та за ключі від кабінетів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що працювала інспектором відділу кадрів у структурному підрозділі відповідача у м. Дніпродзержинську, бачила особисто трудову книжку позивачки, на неї була картка як на постійно працюючого працівника, 07.11.2013 року позивачка зранку була на роботі; сама свідок у цей день була теж звільнена, про прийняття свідка на роботу взагалі був відсутній наказ і свідок була змушена звертатись до суду за захистом, на даний час її трудові відносини з підприємством підтверджені лише рішенням суду. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працював у структурному підрозділі відповідача у м. Дніпродзержинську на посаді системного адміністратора і в автоматичному режимі бачив, хто є на роботі; на прохідній брав бланки, де працівники розписувались про прихід та вихід з роботи і вбивав до системи на слідуючий день ці дані, а потім відправляв до головного офісу у Київ; по позивачці не подавав інформації про її відсутність 07.11.2013 року, добре це памятає; крім того, працівники і за ключі розписувались, у той день, коли він йшов з роботи приблизно о 19.00., позивачка затрималась і просила сервер не вимикати; розмов про її прогул на роботі не було; зараз теж звільнений і звернувся до суду за захистом своїх інтересів у трудових правовідносинах з відповідачем. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу вимог і заперечень. Згідно ч.1 ст.21 КзпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. В судовому засіданні встановлено, що позивач знаходилась у трудових правовідносинах з відповідачем з 01.02.2013 року по 07.11.2013 року, що не оспорював у судовому засіданні представник відповідача, який надав суду засвідчену власним підписом копію наказу про прийняття позивачки на роботу (а.с.69), у якій є відмітка щодо умов роботи "за сумісництвом". Позивачка визнає, що дійсно працювала з 01.02.2013 року на посаді бухгалтера, але не погоджується із тим, що була прийнята на роботу за сумісництвом, стверджує, що працювала на постійній основі, з зазначеним наказом її не знайомили і працювала вона повний робочий день, тому оспорює даний наказ у цій частині. Наказом № 7 від 31.01.2013 року позивачку переведено з іншими працівниками до відповідача на посаду бухгалтера (а.с.93). Представник відповідача у своїх запереченнях проти позову послався на те, що трудова книжка працівника має зберігатись за основним місцем роботи, а згідно рішення суду (а.с.8-10) трудова книжка направлена позивачці поштою 13.12.2013 року. За даними Пенсійного фонду України у м. Києві позивачка відносилась до найманих працівників категорії "1" з трудовою книжкою, дата припинення з нею трудових відносин 27.11.2013 року, підстава - ст. 38 КЗпП України (а.с.7, 53), але 11.07.2014 року відповідачем внесено зміни до раніше поданого звіту за листопад 2013 року шляхом подання додаткового звіту і відображено іншу категорію застрахованої особи "2" без трудової книжки і підставу припинення трудових відносин п.4 ст. 40 КЗпПУ. Голосіївська міжрайонна у м. Києві виконавча дирекція Фонду соціального страхування повідомила, що виконати перевірку відповідача не вдалося. Таким чином стороною відповідача не доведено, що про порушення своїх трудових прав позивачка дізналась беспосередньо після винесення оспорюваних нею наказів, відповідні підписи про її ознайомлення з наказами відсутні, тому суд вважає, що на день її звернення до суду нею пропущений передбачений ст.233 КзпП України місячний строк з поважних причин. Сумісництво визначається як виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж чи іншому підприємстві. Стороною відповідача не наведено достатніх доказів того, що позивачка була прийнята і працювала саме за сумісництвом, не роз`яснено з яких причин відповідачем спочатку подано звітність до Пенсійного фонду щодо звільнення позивачки як працівника, що працював на постійній основі, а потім, вже після того як позивачка у грудні 2013 року вперше звернулась до суду (а.с.8-10), подано у липні 2014 року зміни до звітності. Відсутні заяви позивачки про прийняття (переведення) її на роботу саме за сумісництвом, тому наказ про її прийняття на роботу у цій частині підлягає скасуванню. Згідно ст. 40 Кодексу законів про працю України звільнення за вчинення прогулу є дисциплінарним стягненням і повинне здійснюватися з додержанням правил, встановлених для застосування дисциплінарних стягнень. Згідно ст.147 Кодексу законів про працю України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана та звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. У відповідності до ст.149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Оскільки відповідачем не надано відповідних доказів виконання вищевказаних вимог закону, покази допитаних у суді свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] лише підтверджують доводи позивачки щодо її присутності 07.11.2013 року на роботі впродовж робочого дня, а надані суду представником відповідача разом із запереченнями письмові докази не спростовують показів цих свідків і не підтверджують дотримання вищевказаних вимог закону при звільненні позивачки. Так акт від 08.11.2013 року "про відмову бухгалтера [PERSON] надати пояснення" (а.с. 46) не містить інформації про те, чи з`явився працівник на роботі, якщо так, ким йому запропоновано надати пояснення, крім того, у акті зазначено ініціали [PERSON], тоді як насправді її імя та по-батькові - [PERSON] згідно паспорта (а.с.21). Всі допитані у суді свідки пояснювали, що на час звільнення позивачки у підрозділі існувала книга, де розписувались про прихід та отримання ключів працівники, її ведення запроваджено згідно наказу відповідача від 03.07.2013 року (а.с.90), контроль за дотриманням наказу передано в тому числі керівникам структурних підрозділів, що спростовує твердження відповідача про відсутність такої книги у структурному підрозділі у м. Дніпродзержинську і започаткування її лише у 2014 році. Щодо оспорюваних наказів про звільнення позивачки (а.с.6, 70) слід зауважити, що зазначені накази датовані 27.11.2013 року та мають один номер - СТГ00000117- 0000000059, але різні за змістом. Так у наказі на а.с. 70 містяться дані стосовно 15 днів компенсації, про що не вказано у наказі, який міститься на а.с.6. Наказ на а.с.14 має номер СТГ0000117- 0000000059 датований 27.11.2013 року і відрізняється за змістом від попередніх наказів, містить посилання на підстави звільнення. Перелічені накази не містять даних щодо виконання працедавцем вимог ст. 149 КзпП України щодо врахування ступеню тяжкості вчиненого проступку і заподіяної ним шкоди, обставин, за яких вчинено проступок, і попередньої роботу працівника; оголошення стягнення в наказі (розпорядженні) і повідомлення працівникові під розписку. Оскільки під час розгляду справи відповідачем не надано розяснень з приводу причин, через які існує різна редакція наказів про звільнення позивачки, суд вважає вимоги позивачки щодо скасування усіх цих наказів праовмірними та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ст.ст.82-88 ЦПК України, з урахуванням обставин справи, суд вважає необхідним стягнути судові витрати по справі - судовий збір 243 грн. 60 коп., сплату яких судом відстрочено позивачу до вирішення справи по суті, стягнути з відповідача на користь держави. Виходячи з викладеного,

Outcome: partial