Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення вартості спожитої без достатніх підстав теплової енергії і просив стягнути з відповідача на його користь вартості спожитої без достатніх підстав теплової енергії за період з лютого 2008 року до липня 2013 року у сумі 74032 грн. 47 коп. посилаючись на те, що відповідачу на праві власності належать нежитлові приміщення в житловому будинку [ADDRESS], які оснащені централізованою системою опалення, теплопостачання яких здійснює КП «ХТМ». Відповідач не укладав договір на постачання теплової енергії і безпідставно отримує теплову енергію за рахунок позивача, яку позивач подає у централізовану систему опалення житлового будинку, в якому розташовані приміщення відповідача, але оплату за неї не здійснює. Постачання теплової енергії у житловий фонд на потреби опалення здійснюється на підставі розпоряджень місцевих органів влади про початок та закінчення опалювального сезону, а на потреби гарячого водопостачання - протягом року. Представник позивача в судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позові наполягав. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином - телефонограмами, причин неявки суду не повідомив, надав суду письмові заперечення проти позову (а.с. 48) в яких вказав, що позов не визнає, оскільки ствердження позивача про те, що йому на праві власності належать нежилі приміщення в житловому будинку [ADDRESS], обладнані централізованою системою опалення, не відповідають дійсності. Так, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.06.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2730, йому належить на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстроване на його ім'я у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.06.2006 року в книзі 1 за № В-47383. Після придбання вказаного нерухомого майна, він сплачує комунальні послуги своєчасно та в належному розмірі. Маючи наміри використовувати вказане приміщення для здійснення професійної діяльності, у 2008 році він звернувся з відповідною заявою та необхідним пакетом документів до виконавчого комітету Харківської міської ради для отримання дозволу на переведення жилого приміщення у нежиле. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 68 від 06.02.2008 року квартиру [ADDRESS] було переведено у нежиле приміщення і дозволено реконструкцію цього нежилого приміщення під офіс, яку його було зобов'язано провести до 31.12.2009 року. У п.2.5.3 вказаного рішення зазначено про необхідність після завершення реконструкції здати об'єкт до експлуатації чинним порядком, після чого укласти договори по наданню комунальних послуг безпосередньо з відповідними службами. Внаслідок скрутного фінансового стану до лютого 2012 року жодні будівельні роботи по реконструкції приміщення ним не проводились, окремий вхід не обладнувався, і вказане приміщення використовувалось ним як жиле. Вказана обставина достовірно відома позивачу, яким на його адресу надсилались квитанції про сплату послуг опалення та гарячого водопостачання за тарифами, встановленими для жилих приміщень. Разом з тим, як в рішенні міськвиконкому від 04.06.2003 року № 572 «Про затвердження Положення про порядок переведення жилих приміщень та жилих будинків в нежилі» (яке діяло на час надання йому дозволу на проведення реконструкції), так і в рішенні Харківської міської ради від 06.07.2011 року № 336 «Про затвердження Положення про порядок переведення жилих приміщень та жилих будинків в нежилі» (яке діє на теперішній час зазначено, що рішення про переведення жилих приміщень та жилих будинків в нежилі для розміщення в них об'єктів невиробничої сфери є лише підставою для отримання замовником вихідних даних та технічних умов для проведення реконструкції об'єкта, але аж ніяк не свідчить про набуття приміщенням статусу нежилого і виникнення права власності на нежиле приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту його державної реєстрації. На сьогоднішній день нежиле приміщення не здано до експлуатації, реєстраційною службою не внесені зміни у реєстраційні документи на об'єкт права власності, об'єкту не присвоєно нову адресу, йому не видано свідоцтво про право власності на нежиле приміщення, відсутня державна реєстрація його права власності на нежиле приміщення, і він залишається власником жилого приміщення. Реконструкція приміщення була завершена ним у липні 2013 року і з цього часу воно використовується ним як офіс для зайняття професійною діяльністю. З цього часу, навіть за відсутності договору з КП «Харківські теплові мережі», він сплачує послуги за теплопостачання та гарячу воду у належних розмірах за тарифами, затвердженими для нежилих приміщень. Саме з липня 2013 року представниками КП «Харківські теплові мережі» йому стали вручатись рахунки-фактури про сплату послуг, укладатись акти виконаних робіт та т.і. До липня 2013 року позивачем квитанції про сплату послуг клались у його поштову скриньку з зазначенням тарифів, встановлених для житла, оскільки фактично здійснювалось опалення житла. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом 24.02.2014 року. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Таким чином, позивач звернувся з позовом до суду з пропуском встановленого строку позовної давності щодо позовних вимог за період з 24.02.2011 року по липень 2013 року, при цьому не надав жодного доказу щодо поважності причин пропуску строку на звернення до суду і не просив його поновити, що є підставою для відмови у позові, оскільки поважні причини пропуску строку позовної давності відсутні, підприємство не визнано банкрутом, постійно здійснювало свою діяльність, а тому мало можливість своєчасно звернутися до суду з цим позовом. Крім того, у наданому позивачем суду розрахунку вартості безпідставно спожитої, на думку позивача, теплової енергії за період з 01.02.2008 року по 31.07.2013 року, не прийнято до уваги і не включено до розрахунку сплачені ним суми у зазначений період, які сплачувались у відповідності до направлених позивачем квитанцій, що у загальній сумі складають 7410 грн. 91 коп. КП «Харківські теплові мережі» на його адресу за вих. № 106-772 від 16.04.2013 року направило повідомлення про підготовку позовної заяви до суду, в якому зазначило, що заборгованість за надані послуги з теплопостачання станом на 01.04.2013 року становить 2976 грн. 80 коп. До позовної ж заяви, яка знаходиться на розгляді в суді, долучено розрахунок заборгованості на суму 74032 грн. 47 коп. станом на 01.07.2013 року, яка зросла у 25 разів без будь-яких правових підстав. Крім того, відповідно до акту звірки от пуску - отримання теплової енергії і розрахунків за її використання між КП «ХТМ» та абонентом [PERSON] від 12.09.2013 року станом на 01.09.2013 року дебіторська заборгованість складає 476 грн. 75 коп. Позивач вважав, що діями КП «Харківські теплові мережі» грубо порушуються його права споживача. За правилами п. 3 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судовим розглядом встановлено, що підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 16.06.2006 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2730, позивачу належить на праві власності однокімнатна квартира [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру зареєстроване на його ім'я у КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 20.06.2006 року в книзі № 1 за № В-47383 (а.с. 51-53). Маючи наміри використовувати вказане приміщення для здійснення професійної діяльності адвоката, у 2008 році відповідач звернувся з відповідною заявою та необхідним пакетом документів до виконавчого комітету Харківської міської ради для отримання дозволу на переведення жилого приміщення у нежиле. Рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 68 від 06.02.2008 року (а.с. 4) квартиру [ADDRESS] було переведено у нежиле приміщення і дозволено позивачу реконструкцію цього нежилого приміщення під офіс. Тим же рішенням відповідача було зобов'язано провести цю реконструкцію до 31.12.2009 року і, після завершення реконструкції, здати об'єкт до експлуатації чинним порядком, після чого укласти договори по наданню комунальних послуг безпосередньо з відповідними службами. У встановлений термін, а саме, до 31 грудня 2009 року відповідач реконструкцію приміщення не здійснив, до теперішнього часу об'єкт до експлуатації чинним порядком не здав, строк проведення реконструкції рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради відповідачу не продовжувався, договір з позивачем про надання послуг централізованого опалення та гарячого водопостачання цього приміщення, як жилого, так і нежилого, відповідач не уклав, але продовжував споживати надані позивачем послуги, проводячи по липень 2013 року їх оплату виключно виходячи з тарифів, встановлених для жилих приміщень. Факт належного надання позивачем послуг по опаленню та гарячому водопостачанню приміщення, яке належить відповідачу на праві власності, протягом 2009 - 2013 років підтверджується актами підключення і відключення споживача до (від) джерела теплової енергії (а.с. 14 - 23), і фактично не оспорюється самим відповідачем. Розрахунок теплового навантаження на гаряче водопостачання (а.с. 24, 25) і опалення здійснено позивачем на підставі актів обстеження системи теплоспоживання приміщення (а.с. 9, 11) за встановленими тарифами (а.с. 26), внаслідок чого додатково нараховано відповідачу за гаряче водопостачання приміщення за період з 06 лютого 2008 року по 31 липня 2013 року 37421 грн. 56 коп. (а.с. 27) і опалення - 36610 грн. 91 коп. (а.с. 28). 06 листопада 2013 року позивачем відповідачу був направлений лист № 1800, який ним був отриманий, в якому позивачем було викладено вимогу про оплату вартості безпідставно спожитої теплової енергії в сумі 75077 грн. 34 коп. за період 06 лютого 2008 року до 30 вересня 2013 року (а.с. 29). До теперішнього часу заборгованість відповідачем не сплачена. Відповідно до ст. ст. 1212, 1213 ЦК України особа, що набула майно без достатньої правової підстави, зобов'язана повернути потерпілому це майно, а у разі неможливості повернути в натурі безпідставно набуте майно відшкодувати його вартість. Суд вважає, що позовні вимоги, про стягнення з відповідача на користь позивача різниці вартості спожитої без достатніх підстав теплової енергії виходячи з тарифів, встановлених для теплопостачання нежилих приміщень, і сплаченої відповідачем її вартості, виходячи з тарифів, встановлених для жилих приміщень, за період з 06 лютого 2008 року до 31 грудня 2009 року задоволенню не підлягають, оскільки протягом цього часу приміщення реконструйовано не було і відповідач мав право на його використання в якості жилого. Після закінчення строку, наданого відповідачу для реконструкції приміщення під офіс, встановленого рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради № 68 від 06.02.2008 року, а саме, починаючи з 01 січня 2010 року відповідач мав право або вирішити питання про продовження цього строку в разі, якщо внаслідок скрутного матеріального становища він не мав можливості його виконати, або виконати це рішення і здати реконструйоване приміщення в експлуатацію та зареєструвати його на своє ім'я в якості нежилого приміщення, але а ні того, а ні іншого до теперішнього часу відповідач не здійснив, хоча фактично вже використовує це приміщення без належного його оформлення в якості нежилого. Відповідно до частини 4 статті 4 Житлового кодексу УРСР до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Суд вважає, що починаючи з 01 січня 2010 року спірні правовідносини між КП "Харківські теплові мережі" як енергопостачальною організацією та відповідачем, як споживачем теплової енергії, регулюються не Законом України "Про житлово-комунальні послуги" і Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005р. № 630, а іншими нормативними актами, а саме, Законом України "Про теплопостачання" і Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, які розглядають теплову енергію виключно як товар. Ні Законом України "Про теплопостачання", ані Правилами користування тепловою енергією, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, строк оплати спожитої споживачем теплової енергії не визначений. Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Між позивачем та відповідачем не був укладений письмовий договір на постачання теплової енергії, але відповідач отримував теплову енергію, про що свідчать акти про підключення/відключення вбудованого споживача до джерела теплової енергії, підписані представниками позивача та балансоутримувачем будинку - КП "Жилкомсервис" (а.с. 14-23), і які відповідачем не оспорюються. У зв'язку з відсутністю між сторонами письмового договору строк оплати вартості спожитої теплової енергії не визначений, а тому до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України. У відповідності до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з абз. 2 п. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Така вимога була пред'явлена позивачем відповідачу 06 листопада 2013 року (а.с. 29), тому строк позовної давності для заявленої позивачем вимоги до теперішнього часу не закінчився і ним не пропущений. За наведених обставин суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача різниці вартості спожитої ним без достатніх підстав теплової енергії виходячи з тарифів, встановлених для теплопостачання нежилих приміщень, і її вартості, сплаченої відповідачем виходячи з тарифів, встановлених для жилих приміщень, за період з 01 січня 2010 року до 31 липня 2013 року в розмірі 57148 грн. 88 коп. є цілком обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що ж стосується заперечень відповідача в частині наявності в нього заборгованості перед позивачем станом на 01 квітня 2013 року в розмірі 2976 грн. 80 коп., вимога про погашення якої була направлена йому позивачем 16 квітня 2013 року (а.с. 60), то суд звертає увагу відповідача на ту обставину, що ця вимога була направлена не йому, а колишньому власнику приміщення - [PERSON] Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати по справі, які складаються із сплаченого судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, в сумі 571 грн. 49 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 257, 261, 530, 1212, 1213 ЦК України, Закону України "Про теплопостачання", Правил користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 03.10.2007 року № 1198, суд -

Outcome: partial