Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

30 червня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, у якому зазначив, що є власником житлового будинку [ADDRESS], у якому з його згоди 13 грудня 2011 року та 20 березня 2014 року посвідчено реєстрацію місця проживання відповідачів [PERSON]та [PERSON] і їх малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. У серпні 2014 року відповідачі виїхали разом зі своїми дітьми на інше місце проживання без повідомлення адреси. На захист свого права власника просив суд задовольнити заявлені позовні вимоги. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Ствердив, що відповідачі та їх діти не є членами його сім"ї як власника житлового будинку, де посвідчено реєстрацію місця їх проживання. Наявність такої реєстрації є перешкодою у здійсненні позивачем права розпорядження своїм майном. Відповідачі у судове засідання не з"явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені шляхом друку оголошення в газеті "Рідне Прибужжя" №30 від 27 липня 2017 року. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши докази в матеріалах справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі нотаріально посвідченого державним нотаріусом Снігурівської державної нотаріальної контори Середою Н.І. договору купівлі-продажу від 21 березня 1991 року та зареєстрованого у реєстрі під №2-303, [PERSON] на праві приватної власності належить жилий будинок [ADDRESS]. Копія договору долучена до матеріалів справи (а.с.5). Згідно даних будинкової книги, 13 грудня 2011 року за вказаною адресою посвідчено реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], разом з її малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а 20 березня 2014 року посвідчено реєстрацію місця проживання [PERSON], [INFO], разом з її малолітніми дітьми [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.9-11). Як слідує з акта депутата Снігурівської міської ради Снігурівського району Миколаївської області, датованого 23 листопада 2016 року, [PERSON] та [PERSON] з серпня 2014 року до теперішнього часу за місцем реєстрації у жилому будинку по [ADDRESS] не проживають (а.с.7). Допитана свідком [PERSON] вказану обставину підтвердила. Показала, що проживає за адресою [ADDRESS]. Позивач є її сусідом. Відповідачі за місцем своєї реєстрації тривалий час, більше трьох років не проживають, і місце їх фактичного перебування їй також невідомо. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови ВСУ від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, суд дійшов висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2931цс16, право особи на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України, якщо така особа не являється членом сім"ї власника. В порядку ч.2 ст.406 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У справі, що розглядається, суд встановив, що відповідачі не є членами сім"ї власника будинку, позивач надав їм право користування своїм майном та відповідачі виїхали на інше місце проживання, але не посвідчили зняття з реєстраційного обліку, що перешкоджає позивачу у реалізації його прав власника, та є обставиною, яка має істотне значення. За нормою ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Тобто, місцем проживання малолітніх дітей відповідачів є місце проживання їх матерів. Самостійного права на проживання у спірному будинку малолітні діти не мають. Захищаючи права власності громадян, суд усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Відповідно до ст.7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного, суд ухвалює про задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.ст.79,88 ЦПК України суд ухвалює стягнути з відповідачів на користь держави судові витрати від сплати яких позивача звільнено, у розмірі 640грн. у дольовому порядку, тобто по 320грн. з кожної.

Outcome: approved