Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до комунального закладу "Першотравенська центральна міська лікарня" Дніпропетровської обласної ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка зазначила, що згідно Наказу №179-к від 02 грудня 2011 року, її було прийнято на роботу на посаду лікаря акушера-гінеколога приймального відділення з 01 грудня 2011 року на 0,25 ставки за сумісництвом. Цим самим Наказом встановлено оплату з розрахунку посадового окладу в розмірі 1 285 гривень. Позивачку повідомили про те, що знайшли людину на 1,0 ставки, повідомили про припинення з нею трудових відносин. При цьому сказали після 04 серпня 2015 року вже не виходити на роботу на зазначене вище місце. Надали для підпису Наказ №167-аг від 17 липня 2015 року, в якому зазначалося про її звільнення, та в якому вона написала, що не згідна з цим. Після звільнення відповідний наказ позивачці не надавався та не надсилався поштою. Вже коли вона звернулась до відділу кадрів, 28 вересня 2015 року, їй надали витяг з вищезазначеного наказу про прийняття на роботу та витяг з Наказу №90-к від 11 серпня 2015 року про її звільнення з 04 серпня 2015 року по п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору) з виплатою компенсації в кількості 70 днів. Між сторонами не укладався строковий договір. Після її звернення до суду відповідач надав заперечення в яких зазначив, що її було звільнено з інших підстав, а саме у зв'язку з прийняттям на її місце працівника, який не є сумісником [PERSON] Як вбачається з витягу з наказу №80-к від 20 липня 2015 року, [PERSON] лікарю невропатологу КДПВ надати 0,75 ставки лікаря приймального відділення з 05 серпня 2015 року. Наказ про звільнення позивачки датований 17 липня 2015 року, а наказ про прийняття на роботу іншого працівника - 20 липня 2015 року. Згідно ж п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», затвердженого наказом Мінпраці, Мін'юсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43 звільнення з роботи за сумісництвом провадиться у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Словосполучення «у разі прийняття працівника» означає, що звільнення позивачки повинно проводитися після прийняття нового працівника, а не до цього, або хоча б день в день. Наказ №167-аг від 17 липня 2015 року позивачці надали для ознайомлення 22 липня 2015 року в період перебування її у відпустці за цим місцем роботи. Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника у період його перебування у відпустці. Таким чином маються два різних накази про її звільнення з різних підстав. Жодного наказу їй вручено не було. Обидва накази без підпису головного лікаря. При цьому пояснили, що не зобов'язані були надавати їй копію цього наказу взагалі. Окрім того, відповідачем не було зайнято конкретної позиції щодо підстав її звільнення (наявність двох різних наказів), їй вони також казали по різному, та оскільки вона згоду на звільнення не надавала, вважала, що воно належним чином оформлено не було. Саме тому вважає, що строк звернення до суду, навіть, якщо пропущений, то через зазначені поважні причини. Вважає таке звільнення незаконним, таким, що суперечить вимогам чинного законодавства. Окрім того, незаконними діями відповідача їй спричинено моральну шкоду, оскільки позивачку обурила така поведінка керівника відповідача, його свавілля, з нею обійшлися, як з непотребом, що й на сьогодні засмучує її і призводить до депресивного стану, і хоча на цій роботі й не дуже великий заробіток, проте й він для неї був додатковим засобом для існування. Моральну шкоду позивачка оцінює в 1000 гривень. Просить суд визнати незаконними дії відповідача стосовно звільнення, поновити на роботі на тій самій посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 серпня 2015 року по день винесення судового рішення, стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 1 000 (однієї тисячі) гривень, поновити строк для звернення до суду, оскільки він пропущений з обєктивних причин, скасувати внаслідок їх незаконності накази про звільнення: №167-аг від 17 липня 2015 року та №90-к від 11 серпня 2015 року. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі просила їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача надав суду письмові заперечення в яких зазначив, що 01 грудня 2011 року між [PERSON] та КЗ «Першотравенська ЦМЛ» ДОР» було укладено трудовий договір на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки лікарем приймального відділення про що свідчить п.1 наказу №179-к від 02 грудня 2011 року. У серпні 2015 року на посаду лікаря приймального відділення КЗ «ПЦМЛ»ДОР» було прийнято працівника, який не є сумісником. І хоча трудове законодавство України не містить норми, в якій роботодавець має попередити сумісника про звільнення у звязку з прийняттям іншого працівника на основне місце роботи, позивачка була попереджена завчасно про своє звільнення з 04 серпня 2015 року наказом від 17 липня 2015 року № 167-аг «Про звільнення зовнішнього сумісника» про що свідчить її підпис та копію якого вона отримала 22 липня 2015 року. Позивачка була звільнена на підставі ст.7, ст. 43-1 Кодексу законів про працю України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43 та наказу КЗ «ПЦМЛ»ДОР від 20 липня 2015 року №80-к у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Відповідач, приймаючи на посаду працівника, який не с сумісником, видав наказ про звільнення від 17 липня 2015 року за № 167-аг позивачки з 04 серпня 2015 року, таким чином додержався вимог вищевказаних нормативних актів, тому звільнення було проведено законно. Що стосується надання витягів з наказів без підпису керівника, слід зазначити, що уніфіковану форму витягу з наказу з основної діяльності підприємства, установи, організації затверджено Збірником уніфікованих форм організаційно-розпорядчих документів, підготовленим Українським науково-дослідним інститутом архівної справи та документознавства й схваленим Державним комітетом архівів України. У тексті одного кадрового наказу може бути зафіксовано кілька не повязаних між собою питань. Якщо ж виникає потреба надати інформацію, зміст якої стосується лише одного кадрового питання, у цьому випадку оформляється витяг із наказу. Під час оформлення витягу з наказу переносять такі реквізити: «[PERSON] підприємства», «Дата документа», «Реєстраційний індекс документа», «Заголовок до тексту документа»; реквізит «Підпис» оформлюють особливим чином. З оригіналу наказу до витягу переносять назву посади керівника, його ініціали та прізвище. Сам керівник особисто підписувати витяг із наказу не повинен; відмітка про засвідчення витягу з наказу є обовязковим реквізитом цього документа, саме вона надає йому юридичної сили; підпис особи, яка оформила відмітку про засвідчення витягу з наказу, має бути засвідчений відбитком простої круглої печатки підприємства. Щодо питання виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу вважають що законних підстав для розгляду даного питання взагалі не існує, оскільки відповідно до чинних законодавчих норм зовнішній сумісник має бути звільнений при умові прийняття на роботу працівника який не є сумісником, що саме відповідачем і зроблено. Стосовно довідки про розмір середньої заробітної плати вважають за необхідне вказати, що позивачка не зверталась ані до головного лікаря, ані до розрахункового відділу бухгалтерії з заявою про отримання довідки про середню заробітну плату. Тому, вказуючи в позовній заяві про те, що відповідач відмовляється надавати таку довідку є недоречним. Також, за період з 01 червня 2015 року по день звільнення, а саме 04 серпня 2015 року графіком виходу на роботу не передбачено було виходів [PERSON] і відповідно нарахування заробітної плати [PERSON] не проводилось. Щодо відшкодування моральної шкоди дії адміністрації КЗ «ПЦМЛ ДОР» не були протиправними, оскільки позивачка завчасно була попереджена про звільнення в звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, за період з 01 червня по 04 серпня 2015 року позивачка не працювала на посаді сумісника, у звязку з тим, що не було потреби в чергуванні даного спеціаліста, факт порушення роботодавцем законних трудових прав позивачки відсутній, тому вина лікарні відсутня. Законні права позивачки, її честь, гідність, авторитет, трудова репутація не були порушені, вона продовжує працювати за основним місцем роботи повний робочий день у КЗ «ЦПМСД м.Першотравенська». Тому можна зробити висновок підстави для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди відсутні, позовні вимоги необґрунтовані та недоведені. Враховуючи все вищенаведене та з огляду на те, що позивачкою не надано жодного доказу порушення її прав відповідачем при її звільненні, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні представник відповідача, підтримав заперечення проти позову, пояснив, що Позивачці був помилково виданий витяг з Наказу №90-к від 11 серпня 2015 року про її звільнення з 04 серпня 2015 року по п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору), зазначений витяг не відповідає оригіналу цього наказу. В оригіналі наказу №90-к зазначено про звільнення позивачки з 04 серпня 2015 року у зв'язку з прийняттям працівника, який не є сумісником з виплатою компенсації в кількості 70 днів. Цей наказ приймався з метою виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку. Позивачка була звільнена наказом від 17 липня 2015 року № 167-аг у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, а саме [PERSON] лікаря невропатолога КДПВ, якій надали 0,25 ставки яку займала до цього позивачка та 0,5 ставки іншого лікаря приймального відділення [PERSON], з 05 серпня 2015 року. Допитаний в судовому засіданні, свідок [PERSON] пояснила суду, що вона працює на посаді старшого інспектора відділу кадрів Першотравенської ЦМЛ. 20 липня 2015 року вона приступила до роботи після чергової відпустки, їй надали адміністративний наказ, вона з ним ознайомилась, в якому було зазначено, що [PERSON] звільняється 04 серпня 2015 року, як зовнішній сумісник, і їй потрібно було ознайомити [PERSON] до 23 липня 2015 року, що і зробила 22 липня 2015 року. Ознайомившись, [PERSON], написала, що не згідна з ним. У зв'язку з чим звернулась з заявою про видачу їй копії наказу про її звільнення. Позивачці був наданий витяг з Наказу №90-к від 11 серпня 2015 року про її звільнення з 04 серпня 2015 року по п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору) з виплатою компенсації в кількості 70 днів. Стосовно витягу із наказу №90-к від 11 серпня 2015 року пояснила, що він був виданий помилково та не відповідає оригіналу цього наказу. В оригіналі наказу №90-к від 11 серпня 2015 року зазначено про звільнення позивачки з 04 серпня 2015 року у зв'язку з прийняттям працівника, який не є сумісником з виплатою компенсації в кількості 70 днів. Як зазначила свідок цей наказ приймався з метою виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку, положення цього наказу про звільнення позивачки в ньому зазначені помилково. [PERSON] не була ознайомлена з наказом №90 від 11 серпня 2015 року. Під час повторного допиту свідок пояснив суду, що вона досить тривалий час працювала в Першотравенської ЦМЛ на посаді старшого інспектора відділу кадрів, майже 16 років, працювала вона одна, в установі існують два різновиди наказів з індексом "АГ" (адміністративно-господарські) та "К" (кадрові). За весь час її роботи, це перший випадок коли працівника звільняли не кадровим, а адміністративно-господарським наказом. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила суду, що вона працює на посаді головного лікаря Першотравенської ЦМЛ, вважає що звільнення позивачки є законним. Дійсно є помилки в діях її підлеглих. Так наприклад стосовно наказу №90-к від 11 серпня 2015 року про звільнення позивачки вона жодних розпоряджень або повноважень про його видачу підлеглим не давала. Це рішення було прийнято самостійно інспектором відділу кадрів [PERSON], про що є її письмові пояснення, які у неї відібрали. Позивачка була звільнена не кадровим, а адміністративно-господарським наказом від 17 липня 2015 № 167-аг, оскільки інспектор відділу кадрів перебувала у відпустці. Тому жодної потреби у прийнятті наказу №90-к від 11 серпня 2015 року не було. Як інспектор відділу кадрів пояснила, цей наказ приймався з метою виплати позивачці компенсації за невикористану відпустку, положення цього наказу про звільнення позивачки в ньому зазначені помилково. Стосовно витягу із наказу №90-к від 11 серпня 2015 року пояснила, що він був виданий помилково та не відповідає оригіналу цього наказу. Крім того вона сумнівається, що вона підписувала наказ №90-к від 11 серпня 2015 року про звільнення позивачки. Позивачка була звільнена наказом від 17 липня 2015 року № 167-аг у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, а саме [PERSON] лікаря невропатолога КДПВ, якій надали 0,25 ставки яку займала до цього позивачка та 0,5 ставки іншого лікаря приймального відділення [PERSON], з 05 серпня 2015 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснив суду, що він працює в "Першотравенській ЦМЛ" лікарем приймального відділення на 0,5 ставки на постійні основі, крім того він має 0,5 ставки лікаря невропатолога КДПВ та ще 0,5 ставки у приймальному відділені за сумісництвом. Враховуючи те, що його часто залучають для проведення медичних оглядів, тимчасового виконання обов'язків інших лікарів у зв'язку з їх відпусткою або тимчасовою непрацездатністю, він працює в приймальному відділені незначний час бо за наказом знаходиться на медогляді або заміщає тимчасово відсутнього лікаря в інших відділеннях. В серпні 2015 року він також залучався до виконання обов'язків лікарів з інших відділень, тому у нього в серпні місяці в приймальному відділенні було всього два чергування 5 та 11 серпня, після чого він перебував в приймальному відділені у відпустці. За майже шість років не було такого місяця, щоб він не працював на приймальному відділені. В 2015 році наказу про його звільнення з посади лікаря приймального відділення або зняття з нього 0,5 ставки в приймальному відділенні не було, відповідної заяви він не писав. Пізніше він був переведений на посаду заступника головного лікаря у зв'язку з чим 0,5 ставки в приймальному відділені яку він займав на постійній основі з нього зняли, але 0,5 ставки за сумісництвом в приймальному відділенні у нього залишилися. Вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 01 грудня 2011 року між [PERSON] та КЗ «Першотравенська ЦМЛ» ДОР» було укладено трудовий договір на роботу за сумісництвом на 0,25 ставки лікарем приймального відділення про що свідчить п.1 наказу №179-к від 02 грудня 2011 року /а.с. №4/. З 08 червня 2015 року включно по 13 липня 2015 року позивачка перебувала у відпустці / наказ № 64к а.с. №25/, яка була продовжена до 18 липня 2015 року, у звязку з її тимчасовою не працездатністю в період який припав на відпустку з 09 по 14 липня 2015 року/ а.с. №31/. 17 липня 2015 року наказом № 167-аг «Про звільнення зовнішнього сумісника» позивачка була звільнена з 04 серпня 2015 року на підставі ст.7, ст. 43-1 Кодексу законів про працю України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» затвердженого наказом Мінпраці, Мінюсту, Мінфіну від 28 червня 1993 року №43 у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником, а саме [PERSON] лікаря невропатолога «Першотравенського ЦМЛ», якій надали 0,25 ставки яку займала до цього позивачка та 0,5 ставки іншого лікаря приймального відділення [PERSON], з 05 серпня 2015 року /а.с. №10/. 20 липня 2015 року лікар невропатолог «Першотравенської ЦМЛ» звертається з заявою на імя головного лікаря про надання їй 0,75 ставки лікаря приймального відділення з 05 серпня 2015 року /а.с. №53/. 20 липня 2015 року [PERSON], лікарю невропатологу «Першотравенського ЦМЛ» надано 0,75 ставки лікаря приймального відділення з 05 серпня 2015 року /а.с. №11/. 22 липня 2015 року позивачку ознайомлено з наказом від 17 липня 2015 року наказом № 167-аг, з яким вона не погодилися. 04 серпня 2015 року позивачку було звільнено. 11 серпня 2015 року відповідачем видано наказ №90-к про звільнення позивачки з 04 серпня 2015 року на підставі ст.7, ст. 43-1 Кодексу законів про працю України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» з виплатою компенсації за невикористану відпустку. З зазначеним наказом позивачка ознайомлена не була /а.с. №39/. 28 вересня 2015 року, позивачці за її зверненням був наданий витяг з наказу про її звільнення, а саме з наказу №90-к від 11 серпня 2015 року про її звільнення з 04 серпня 2015 року по п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору) з виплатою компенсації в кількості 70 днів /а.с. №4/. 29 вересня 2015 року позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення її на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. 22 жовтня 2015 року після ознайомлення з запереченнями на позов та доданими них копіями наказів № 167-аг №90-к, уточнила позивні вимоги, вимогами про їх скасувати та поновити строк на їх оскарження. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду суд виходить з положень ч.1 ст. 233 та ст. 234 КЗпП України згідно яких, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Враховуючи, що копію наказу № 167-аг від 17 липня 2015 року позивачці 22 липня 2015 року вручено не було, з наказом № 90-к від 11 серпня 2015 року вона ознайомлена не була, лише 28 вересня 2015 року, позивачці за її зверненням був наданий витяг з наказу про її звільнення за іншими підставами за п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору), що зумовило необхідність уточнення позовних вимог після з їх ознайомленням, суд вважає посилання представника відповідача на те, що початком спливу строку звернення до суду є 23 липня 2015 року, а не день звільнення позивачки, безпідставним. Натомість відсутні у позивача копій оскаржуваних наказів, та надання лише 28 вересня 2015 року, за її зверненням витягу з наказу про її звільнення за іншими підставами за п.2 ст.36 КЗпП України (закінчення строку трудового договору) на думку суду є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Крім того суд враховує пояснення позивачки та свідка [PERSON], що наказ № 167-аг від 17 липня 2015 року є адміністративно-господарським, а не кадровим, тому вона його сприймала виключно, як попередження про майбутнє вивільнення. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позивачці слід поновити строк звернення до суду. Вирішуючи позовні вимоги в частині скасування наказів про звільнення позивачки та її поновлення на роботі суд виходить з наступного. Як встановлено в судовому засіданні позивачку звільнено 04 серпня 2015 року на підставі наказу № 167-аг від 17 липня 2015 року /наказ № 90-к від 11 серпня 2015 року, в частині звільнення та витяг з нього наданий позивачці 28 вересня 15 року є помилковими згідно пояснень представника позивача та свідків [PERSON], [PERSON]М./. Згідно наказу № 167-аг позивачку звільнено на підставі ст.7, ст. 43-1 Кодексу законів про працю України, п.8 «Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником. Згідно пояснень представника позивача та свідка головного лікаря [PERSON], замість позивачки на її місце на постійній основі була прийнята [PERSON], яка працює лікарем невропатологом у «Першотравенській ЦМЛ», якій надали 0,25 ставки лікаря приймального відділення, яку займала до цього позивачка та 0,5 ставки іншого лікаря приймального відділення [PERSON], з 05 серпня 2015 року. В той же час, з витягу з штатного розпису «Першотравенської ЦМЛ» на 2015 рік /а.с.№100/ вбачається, що на час прийняття рішення про звільнення та звільнення позивачки в приймальному відділені були наявні 3,25 штатних одиниць лікарів. Згідно інформації наданої відповідачем /а.с.№99/ на день звільнення позивачки /04 серпня 2015 року/ всі ці одиниці була зайняті. А тому звільнивши позивачку вивільнилося лише 0,25 ставки лікаря приймального відділення. Посилання представника відповідача на те, [PERSON], надали також 0,5 ставки іншого лікаря приймального відділення [PERSON], з 05 серпня 2015 року, суперечить іншим доказам у справі. Так свідок [PERSON], пояснив суду, що в 2015 році для проведення медичних оглядів, тимчасового виконання обов'язків інших лікарів у зв'язку з їх відпусткою або тимчасовою непрацездатністю, він залучався до виконання обов'язків лікарів з інших відділень, тому у нього в серпні місяці в приймальному відділенні було всього два чергування 5 та 11 серпня, після чого він перебував в приймальному відділені у відпустці. В 2015 році наказу про його звільнення з посади лікаря приймального відділення або зняття з нього 0,5 ставки в приймальному відділенні не було, відповідної заяви він не писав. Відсутність наказів про зняття ставки лікаря приймального відділення або звільнення з цієї посади [PERSON], також підтверджується оглянутими в судовому засіданні книгами обліку наказів з персоналу та адміністративно-господарських наказів за 2015 рік /а.с.№ 48-52;120-129/, табелями обліку робочого часу приймального відділення /а.с.№ 77,89,91/ з яких вбачається, що [PERSON], працював лікарем приймального відділення до звільнення позивачки, після цього та по теперішній час. Виконання [PERSON], обовязків тимчасово відсутнього працівника, як [PERSON], так і інших лікарів приймального відділення не свідчить про наявність підстав для звільнення позивачки зазначених в наказі про її звільнення, а саме прийняття на роботу працівника, який не є сумісником на 0,75 ставки. Тому, що звільнивши 04 серпня 2015 року позивачку вивільнилося лише 0,25 ставки лікаря приймального відділення. Виконання обовязків тимчасово відсутнього працівника \~це заміна працівника, відсутнього у звязку з хворобою, відпусткою, відрядженням та з інших причин, коли працівник поряд зі своєю основною роботою виконує обовязки тимчасово відсутнього працівника. Таке визначення наведено, зокрема, в листі Мінпраці від 19 квітня 2011\~р. №\~126/06/186-11. Посилання представника позивача на перебування [PERSON], у відпустці, тимчасове його відсутність в приймальному відділені у звязку з виконанням обовязків лікарів інших відділень «Першотравенської ЦМЛ» /а.с.№116-118/ не спростовують висновків суду про відсутність підстав для звільнення позивачки, оскільки за ним в цей час зберігалися 0,5 штатної одиниці лікаря приймального відділення. Так наприклад згідно наказу №77-к від 06 липня 2015 року [PERSON], на час відпустки з 06 липня 2015 по 10 серпня 2015 року лікаря травматолога «Першотравенської ЦМЛ» виконував його обовязки, в той же час згідно табелю обліку робочого час приймального відділення /а.с. №/ в цей період також працював в приймальному відділені. Крім того суд вважає, що на час прийняття рішення про звільнення позивачки 17 липня 2015 року /наказ № 167-аг/ були відсутні правові підстави для звільнення її у звязку з прийняттям на роботу працівника, який не є сумісником /[PERSON]С./. Оскільки [PERSON], звернулася з заявою про бажання працювати лікарем приймального відділення, вже після прийняття оскаржуваного рішення про звільнення, а саме 20 липня 2015 року. Натомість відповідач не повідомляв та не пропонував позивачці перейти 0,75 ставки. Враховуючи вище викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування наказів про звільнення та поновлення позивачки на роботі підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно довідки № 115 від 11 лютого 2016 року середній заробіток позивачки до її звільнення складав 703,42 гривні на місяць. Зазначений розмір середнього заробітку визнається сторонами. Період вимушеного прогулу складає період з 05 серпня 2015 року по 24 березня 2016 року. Тобто повних сім місяців /за період з 05.08.2015р. по 05.03.16р. включно/ та 19 календарних днів /з 06.03.16р. по 24.03.16р. включно/ з яких припадає робочих 13 днів. Отже на користь позивачки слід стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі /703,42грн. х 7 місяців вимушеного прогулу / + /703,42 гривні: 22 (кількість робочих днів у березні 2016 року) х 13 (кількість робочих днів вимушеного прогулу)/ = 5339,55 гривень. Згідно ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи принцип розумності та справедливості, суд вважає, що позивні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивачки слід стягнути 500 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В решті позовних вимог відмовити. Також згідно ст. 88 ЦПК України з комунального закладу "Першотравенська центральна міська лікарня" Дніпропетровської обласної ради на користь держави слід стягнути судовий збір.

Outcome: partial