Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач ПАТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовною заявою та з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» ((скорочена назва - ПриватБанк), 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570, п/р 29092829003111 (для погашення заборгованості), п/р 64993919400001 (для відшкодування судових витрат), МФО 305299) заборгованість за кредитним договором №ODXRRС12110012 від 29 серпня 2007 року в сумі 239758 грн. 92 коп. (двісті тридцять дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят вісім грн. дев'яносто дві коп.), що складається з: заборгованість по процентам за користування кредитом - 85 571 грн. 99 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом - 3079 грн. 30 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 137 572 грн. 60 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 13035 грн. 03 коп., а також понесені судові витрати та витрати. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що відповідач не виконав прийняті на себе зобов'язання по кредитному договору, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість у зазначеному вище розмірі. Наведені обставини стали підставою для звернення до суду. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, зазначаючи, що на підставі судового наказу, виданого 26.11.2008 року Суворовським районним судом м. Одеси, з [PERSON] вже було стягнуто за даним кредитним договором сума заборгованості, яка на той період складала 34 476 грн. 67 коп., тому підстави для задоволення позову відсутні, зазначаючи, що позивачем, крім іншого, пропущений строк позовної давності для звернення до суду. Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові докази, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору №ODXRRС12110012 від 29 серпня 2007 року, укладеного між ПАТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем [PERSON], останній отримав кредит у розмірі 19 245 грн. 60 коп. В порушення умов Договору кредитні зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим у [PERSON] перед банком виникла заборгованість на загальну суму 239758 грн. 92 коп. (двісті тридцять дев'ять тисяч сімсот п'ятдесят вісім грн. дев'яносто дві коп.), що складається з: заборгованість по процентам за користування кредитом - 85 571 грн. 99 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом - 3079 грн. 30 коп., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 137 572 грн. 60 коп., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 13035 грн. 03 коп. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Одностороння відмова від виконання договірного зобов'язання не допускається (ст. 525 ЦК України). За положеннями ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до ч. 3 цієї же статті, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Статтею 625 ч. 1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Пояснення представника відповідача щодо неправомірності взагалі нарахування будь-яких грошових зобов'язань, з огляду на наявність судового наказу від 26.11.2008 року, не є змістовними, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про правомірність укладення кредитних договорів, а також нарахування грошових зобов'язань за такими видами договорів, необхідно враховувати вимоги законодавства, що стосуються чинності угод. Вони встановлені як ЦК (статті 1048-1052, 1054), так і Законом від 12 липня 2001 р. N 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Зокрема, слід встановлювати такі обставини: досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; кредитний договір має укладатись обов'язково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює жодних правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його нікчемністю; сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Однією з істотних умов укладання кредитного договору, яка має бути чітко виписана в договорі та на яку належить звертати увагу, є сплата процентів на грошову суму, отриману в кредит. Проценти, сплачувані позичальником за користування кредитом, за своїм характером є встановленою договором платою за користування грошовими коштами, а не неустойкою, яка є не тільки способом забезпечення виконання зобов'язань, а також й однією з форм цивільно-правової відповідальності. Що стосується позовних вимог про дострокове стягнення кредиту відповідно до ч. 2 ст. 1050 та ч. 2 ст. 1054 ЦК, то необхідно враховувати, що статтею 651 ЦК передбачені підстави для зміни або розірвання договору. У судовому порядку ці питання вирішуються, якщо сторони договору не досягли згоди і одна із заінтересованих сторін звернулася з вимогою до суду з двох підстав: має місце істотне порушення договору другою стороною; наявні інші випадки, встановлені договором або законом (ч. 2 ст. 651 ЦК). Натомість у ч. 3 ст. 651 ЦК зазначено, що і без звернення до суду договір вважається розірваним або зміненим у силу самого факту односторонньої відмови від договору у повному обсязі чи частково (якщо таке право передбачене договором або законом). Зважаючи на характер правовідносин сторін, які регулюються параграфом 2 гл. 71 ЦК ("Кредит"), змісту норм статей 598 - 599 та ст. 653 цього Кодексу, законодавець розрізняє поняття "розірвання договору" і "припинення зобов'язання/договору". Ці поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені цими правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення договору. Таким чином, у силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення та дії договору включно до моменту його розірвання, а також залишає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Отже, твердження представника відповідача про неправомірність нарахування, за наявності судового наказу, відсотків, пені та штрафних санкцій за кредитним договором, є помилковим. Відносно наявності факту значної суми нарахованих відсотків, пені та штрафних санкцій порівняно з отриманою сумою кредиту, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 3 ЦК України визначені загальні засади цивільного законодавства, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Загалом зміст цього принципу (справедливості, добросовісності і розумності) полягає в тому, що тексти законів, правочинів та їх застосування суб'єктами цивільних правовідносин мають бути належними і справедливими та відповідати загальновизнаним нормам обороту. Виконання зобов'язань має спиратися на засади добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 550 ЦК України). Сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 659 ЦК України). Одночасно суд звертає увагу на наявність закріпленого у вказаній ст. 3 ЦК України принципу свободи договору. Так, виконання зобов'язань має спиратися на засади добросовісності, розумності та справедливості (ч. 3 ст. 550 ЦК України). В той же час, сторони є вільними у виборі контрагента, у визначенні умов договору із врахуванням вимог чинних правових актів, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 659 ЦК України). Згідно зі ст. 6 ЦК України цей принцип свободи договору передбачає право суб'єкта цивільного права на укладення й інших договорів, прямо не передбачених актами цивільного законодавства, але відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Сторони договору мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на свій розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. В судовому засіданні представник відповідача не довів суду обставин, які б давали можливість зробити висновок про суперечливість умов кредитного договору положенням чинного законодавства. Не може також вважатися змістовною заява представника відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин, оскільки п. 5.5 кредитного договору сторони за взаємною згодою встановили такий строк тривалістю п'ять років, що є можливим, в аспекті положень 259 ЦК України. Одночасно суд звертає увагу на те, що одними з основних принципів цивільного процесу є принципи змагальності сторін і диспозитивності цивільного судочинства, що викладені у ст.ст. 10, 11 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні не встановлено обставин, які б ставили під сумнів правильність розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, за невиконаними зобов'язаннями за кредитним договором. На підставі викладеного, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, виходячи із встановленого у судовому засіданні неналежного виконання відповідачем кредитних зобов'язань, суд дійшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам суд стягує з відповідача на користь ПАТ Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» судові витрати, пов'язанні з розглядом справи, а саме сплачений судовий збір в розмірі 2397 грн. 59 коп.

Outcome: approved