Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

10.02.2015 року позивач [PERSON] звернулась в Миколаївський районний суд Львівської області з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири. Свій позов мотивує тим, що 16.11.2012 року між нею та відповідачем, який є її сином, був укладений договір дарування квартири. Крім відповідача [PERSON] позивач є ще матір'ю другого сина (молодшого) - [PERSON], [INFO], який на момент укладення договору був інвалідом першої групи, яка йому 04.02.2013 року призначена довічно. Вважає, що укладений нею договір порушує права її непрацездатного сина, зокрема спадкові. Відповідач сам звернувся до неї з пропозицією укласти договір, просив відписати йому квартиру як сину, а він їй буде у всьому допомагати, у зв'язку з чим, вважає, що між ними була досягнута домовленість про обов'язок відповідача довічно утримувати її, надавати допомогу, зокрема: брати участь в оплаті комунальних послуг, витрати пов'язані з утриманням квартири, її ремонтом, оплачувати їй медичну допомогу, витрати на продукти харчування, тощо. Зазначає, що відповідач проживає в іншому населеному пункті, має належне матеріальне становище, квартиру, засоби зв'язку, однак жодним чином не цікавиться нею як син, нічим їй не допомагає, не дзвонить, не відвідує її, тобто не виконує зазначених вище домовленостей по її утриманню. Укладаючи вищевказаний договір, він не відповідав її внутрішні волі щодо правової природи й змісту даного договору, оскільки при його укладенні позивач помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, так як нерозуміла до кінця різниці змісту на наслідків договору дарування та довічного утримання. Після укладення оспорюваного договору її майновий стан значно погіршився, оскільки позивач втратила право власності на квартиру, жодного іншого житла у неї немає, цю квартиру вона здобула шляхом багаторічної праці. Просить суд визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], що був укладений 16.11.2012 року між [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер платника податків [NUMBER], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алексєєвою Г.М. за реєстровим №2902. В судове засідання позивач та її представник не з'явились, подали суду заяву, в якій просять справу розглядати без їх участі, позов підтримують повністю, просять такий задоволити. Проти заочного розгляду справи не заперечують. Відповідач у судове засідання не з'явився повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, шляхом публікації в ЗМІ, а саме в газеті "Львівська пошта", заперечень на позовну заяву відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 169, 224 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Алексєєва Г.М. не з'явилась, подала суду заяву, в якій просить розглядати справу без її участі, при вирішення даної справи, покладається на думку суду. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що 16.11.2012 року між сторонами - [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер платника податків [NUMBER], укладеного договір, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Алексєєвою Г.М. за реєстровим №2902, у відповідності до умов якого [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру під [ADDRESS] Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору, а згідно ч. 3 ст. 6 ЦК, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо не вказано про це, а також у разі якщо, обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або з суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Позивач зазначила, що, укладаючи зазначений договір дарування, мала на меті укладення договору довічного утримання, оскільки її син є інвалідом І групи, що стверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 04.02.2013 року, вона у силу похилого віку та за станом здоров'я потребує сторонньої допомоги і догляду. У 2012 [PERSON] запропонував їй свої послуги щодо забезпечення доглядом, харчуванням, утриманням її житла та присадибної ділянки в належному стані. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Стаття 47 Констутуції України наголошує, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. У відповідності до роз"яснень, наведених у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК , якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім"ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства, серед іншого є свобода договору, суть якої полягає зокрема і в тому, що сторони є вільними у визначенні умов договору, а згідно ч. 3 ст. 6 ЦК, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо не вказано про це, а також у разі якщо, обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або з суті відносин між сторонами. Таким чином, свобода договору не має абсолютного характеру. Договір має відповідати імперативним приписам цивільного законодавства і сторони відступати від них не можуть. Згідно п.6.2 договору дарування квартири від 16.11.2012 року №2902 вбачається, що дарувальник має право відмовитись від предмета дарування в майбутньому, якщо після укладення договору її майновий стан значно погіршився. Згідно повідомлення Стрийського МВ ГУДМСУ у Львівській області [PERSON], [INFO] значиться зареєстрованим в [ADDRESS]. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України, які не дотримані при укладенні оспорюваного договору дарування. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що договір дарування від 16.11.2012 року суперечить цивільному законодавству, оскільки хоч даний правочин укладений у формі, встановленій законом, волевиявлення дарувальника [PERSON] не відповідало її внутрішній волі щодо правової природи й змісту даного договору, оскільки при його укладенні позивач помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, так як нерозуміла до кінця різниці змісту на наслідків договору дарування та довічного утримання. Крім цього, після укладення оспорюваного договору її майновий стан значно погіршився. Вона в силу свого віку та стану здоров'я потребує постійного стороннього догляду. Обдарований [PERSON] зареєструвавши за собою право власності на спірне житло, належним чином не виконує умови договору, а саме: довічно утримувати позивача не бажає, допомогу не надає, не бере участі в оплаті комунальних послуг, витрат пов'язаних з утриманням квартири, її ремонтом, не оплачує їй медичну допомогу, витрати на продукти харчування, тощо. На підставі вищенаведеного, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення. З відповідача у відповідності до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір по справі.

Outcome: approved