Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

У листопаді 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить суд визнати [PERSON] разом з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що зазначене жиле приміщення належить позивачу на праві приватної власності. Відповідач у справі є колишньою співмешканкою сина позивача, з 10.09.2008 р. зареєстрована за місцем вказаного майна разом з двома неповнолітніми дітьми від першого шлюбу, але фактично з 13 вересня 2013 року за даною адресою не проживають, створила нову сім'ю, і вони усі разом мешкають в [ADDRESS]; участі в утриманні будинку та сплаті за комунальні послуги не приймає, проте добровільно знятися з реєстраційного обліку проживання фізичних осіб не бажає, чим чинить позивачу перешкоди у розпорядженні майном на власний розсуд, зокрема отримання субсидії. У судовому засіданні представник позивача за дорученням позов підтримала. Відповідач судове засідання не з'явилася, відповідно поданої заяви не заперечує проти задоволення позову і просить справу розглянути за її відсутності /ас. 53/. Третя особа - Краснопільський районний сектор Управління Державної міграційної служби в Сумській області повідомлена належним чином, явку представника в судове засідання не забезпечила, до суду надійшла заява за підписом завідувача сектором [PERSON] про розгляд справи за відсутності її представника /ас. 43/. Представник третьої особи органа опіки та піклування Краснопільської районної державної адміністрації до суду у судовому засіданні на заперечував проти задоволення позову. Допитані за клопотання позивача свідки [PERSON] та [PERSON], кожен окремо, суду показали, що відповідач [PERSON] разом з дітьми та сином позивача співмешкала у будинку позивача декілька років до вересня 2013 р., у теперішній час вийшла заміж і мешкає за іншою адресою. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. За матеріалами справи судовим розглядом встановлено, що відповідно до договору купівлі- продажу жилого будинку від 26 березня 2008 року [PERSON] належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], який зареєстрований Сумським обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 22 травня 2008 року в реєстрі за реєстровим номером 2381, та зроблені відповідні записи до технічного паспорту, відомості внесені до Державного реєстру правочинів /копії ас. 7 -15/. Згідно довідки, виданої виконкомом Краснопільською селищної ради Сумської області № 2795 від 29 жовтня 2014 року [PERSON], [INFO], та її неповнолітні діти [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO], значаться зареєстрованими в [ADDRESS] /ас. 16, копії з будинкової книги ас. 17-21/. Згідно Акту обстеження житлово - побутових умов від 30.10.2014 р. комісією у складі депутата селищної ради, двох мешканців [ADDRESS] встановлено, що [PERSON] та її діти не проживають з 13 вересня 2013 року за адресою: [ADDRESS]/ас. 22/. За інформацією Краснопільського районного сектору Міграційної служби України у Сумській області від 18.12.2014 р. № 22/1995 [PERSON], [INFO], 05 червня 2014 року змінила прізвище на "[PERSON]" у зв'язку з одруженням /ас. 52/. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та Цивільного кодексів України. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-BP "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Правовою підставою вимог про зобов'язання не чинити перешкод в користуванні житлом є положення ст. 391 ЦК України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно, позивач звернулася до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, які ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову - є триваючий характер правопорушення і його наявність в момент подання позову, що встановлено в ході розгляду справи, й не спростовується відповідачем, та є підставою для застосування до вказаної особи санкції про зобов'язання не чинити перешкод позивачу в користуванні житлом. Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Встановлені факти суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, тому визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків і таких доказів суду не надано. Отже, суд знаходить, що відповідач у справі не є членом родини позивача, з власної волі без поважних причин не проживає за місцем реєстрації в належному позивачеві на праві власності будинку [ADDRESS], наявність такої реєстрації порушує законні права власника будинку, позбавляє його передбаченого ст. 41 Конституції України права безперешкодно розпоряджатися належною йому власністю, тому позов є обґрунтованим і таким, що підлягає до задоволення у повному обсязі. У порядку ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved