Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю "Грабівське" про розірвання договору оренди землі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 19.08.2010 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину законом, відповідно до якого успадкувала земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,86 га, розташовану на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області, яка належала померлому [INFO] року [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю [NUMBER] від 15.03.2004 року, кадастровий номер [NUMBER]. За життя померлого [PERSON] вказана земельна ділянка була передана в оренду СТОВ "Грабівське" згідно договору оренди землі № 435 від 07.10.2004 року, зареєстрованого Кодимським районним відділом Одеської філії центру ДЗК 16 березня 2009 року за № 040952300139, строком на 10 років. Відповідно п. 40 Договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. Позивач вказує, що дану земельну ділянку вона мала намір використовувати самостійно, а тому 29.07.2014 року звернулась до адміністрації СТОВ "Грабівське" із заявою про розірвання договору оренди землі та повернення земельної ділянки, відповіді на яку не отримала. 02.03.2015 року позивач повторно направила відповідачу заяву про розірвання договору оренди землі, проте відповідач повідомив їй про те, що підстав для розірвання договору не вбачає. Вказує, що відповідач продовжує використовувати земельну ділянку, і таким чином порушує умови договору та права позивача як власника земельної ділянки, а також її майнові інтереси, не сплачуючи при цьому орендну плату, а тому просить розірвати договір оренди земельної ділянки в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з підстав викладених в позовній заяві та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, подавши до суду заяву про застування позовної давності до вимог позивача, обґрунтовуючи її тим, що позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за законом 19.08.2010 року, а тому саме з цього часу у позивача виникло право на розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав визначених п. 40 вказаного договору, а саме у зв'язку з переходом права власності на земельну ділянку до іншої особи. Вказує, що протягом строку позовної давності позивач не зверталася до відповідача з вимогою про розірвання договору оренди у зв'язку з переходом до неї права власності на орендовану земельну ділянку. Вважає що строк позовної давності позивач пропустила без поважних причин, оскільки, починаючи з 2010 року позивач отримувала орендну плату. Представник позивача проти задоволення заяви про застосування строку позовної давності заперечував, зазначивши, що оскільки Договором не визначено строк, протягом якого власник земельної ділянки може звернутися з вимогою про розірвання договору з підстав визначених п. 40, договір з цих підстав може бути розірваний у будь який час протягом його дії, а тому вважає, що позовна давність в даному випадку не підлягає застосуванню. Крім того вказує, що після отримання свідоцтва про право на спадщину, позивачу не було відомо про наявність договору оренди цієї земельної ділянки. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Вирішуючи питання щодо застосування наслідків спливу позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Саме загальна позовна давність застосовується до вимог, що стосуються захисту права власності та інших речових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд вважає, що початок перебігу позовної давності для вимоги позивача про розірвання договору оренди землі у зв'язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, слід пов'язувати з моментом виникнення права у позивача на розірвання договору з такої підстави тобто з часу, коли позивач стала стороною вказаного договору. В ході судового розгляду було встановлено, що згідно договору оренди землі № 435 від 07.10.2004 року, зареєстрованого Кодимським районним відділом Одеської філії центру ДЗК 16 березня 2009 року за № 040952300139, земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,86 га, розташована на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області була передана в оренду СТОВ "Грабівське" строком на 10 років. 19.08.2010 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину законом, відповідно до якого успадкувала вказану земельну ділянку. Положеннями статті 1299 ЦК України (в редакції, яка діяла на день отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину) було визначено, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. Про обов'язок спадкоємця щодо необхідності реєстрації спадкового майна також зазначено у свідоцтві про право на спадщину виданому [PERSON] На підставі витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2015 року індексний номер 39407745 встановлено, що право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,86 га, розташовану на території Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області, зареєстровано за [PERSON] 15.06.2015 року. Таким чином, перебіг позовної давності для вимоги позивача про розірвання договору оренди землі, у зв'язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку, почався з 15.06.2015 року та на час звернення до суду з позовом не закінчився, а тому заява представника відповідача, про застосування позовної давності задоволенню не підлягає. Даючи правову оцінку позовним вимогам, суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивач, в обґрунтування підстав для звернення до суду з позовом посилається на порушення відповідачем його права на розірвання договору оренди земельної ділянки з підстав визначених п. 40 Договору, яким визначено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи є підставою для зміни умов або розірвання договору. Враховуючи положення п. 40 Договору право на звернення з вимогою про розірвання договору з цих підстав виникає з моменту переходу права власності на земельну ділянку до іншої особи. Таким чином право на звернення з вимогою про розірвання договору з підстав визначених п. 40 у [PERSON] виникло з моменту державної реєстрації права власності на земельну ділянку, тобто з 15.06.2015 року. В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач зверталася до відповідача із заявами про розірвання Договору 29.07.2014 року та 02.03.2015 року, тобто не будучи власником земельної ділянки, у зв'язку з чим їй правомірно було відмовлено. Доказів звернення [PERSON] до відповідача з вимогою про розірвання договору оренди з підстав визначених п. 40 Договору, тобто у зв'язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, будучи власником земельної ділянки, позивачем не надано, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що жодне право позивача, як власника земельної ділянки, відповідачем не було порушено, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed