Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

05.08.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працюючи на підприємстві відповідача з 05.03.1983 по 10.01.1989 на посаді водія автомобіля АД-1200 вантажопідйомністю 120 тон по вивезенню породи і руди в кар`єрі; з 10.01.1989 по 18.04.1989 на посаді водія бортового і спеціального автотранспорту вантажопідйомністю більше 3 тон; з 18.04.1989 по 06.09.1991 на посаді водія автомобіля АД-1200 вантажопідйомністю 120 тон по вивезенню породи і руди в кар`єрі ВАТ Північний ГЗК», правонаступником якого є відповідач, виконував роботи, які характеризувалися впливом на організм підвищеного рівня вібрації. У зв`язку з шкідливими та важкими умовами праці, з вини відповідача позивачем отримано хронічне професійне захворювання: «хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія». Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 01.08.1994 визначено, що причиною виникнення професійного захворювання є вплив шкідливих факторів. Довідкою ЛТЕК від 04.08.1994 позивачу вперше встановлено 70% втрати професійної працездатності та другу групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 29.06.1996 при повторному огляді позивачу встановлено 50% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності. 11.08.2008 позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності з 01.07.2008 року безстроково. В зв`язку з професійним захворюванням змінилися спосіб та якість життя позивача, що завдає йому моральних страждань. Просить стягнути з відповідача на користь позивача 330610 грн. за заподіяну йому моральну шкоду внаслідок ушкодження здоров`я. Ухвалою від 11.09.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 17.09.2020. У судове засідання 17.09.2020 сторони не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутністю та підтримку позовних вимог (вх.№17188 від 17.09.2020). Відповідач подав суду відзив на позовну заяву та клопотання про відкладення розгляду справи в зв`язку з карантином (вх.№17132 від 16.09.2020, вх.№17192 від 17.09.2020). Ухвалою від 17.09.2020 відкладено розгляд справи на 29.10.2020. Сторони у судове засідання 29.10.2020 не з`явились. Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі і у відсутність позивача та про підтримку позовних вимог (вх.№17562 від 22.10.2020). 29.10.2020 до суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без її участі та повторно відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що водієм великовагового автомобіля на вивезенні гірничої маси (руди, породи) в кар`єрі у період з 05.03.1983р. по 06.09.1991р., стаж його роботи на комбінаті за вказаною професією складає 8 років 6 місяців. У липні 1994 року ЛЕК НДІ промислової медицини позивачу було встановлено діагноз професійного захворювання «хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія»). За даним фактом на підприємстві відповідача було проведено комісійне розслідування та складено Акт ф. П-4 від 01.08.1994р. 04.08.1994р. позивач пройшов первинний огляд у лікарсько-трудовій експертній комісії (ЛТЕК), під час якого йому був визначений ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 70% та встановлено 2 групу інвалідності. В подальшому,\~при наступних\~переоглядах відсоток\~втрати працездатності\~був зменшений\~до 50%\~(у\~1995-1996\~роках)\~та до\~40%\~(з\~1997р.\~до цього\~часу,\~в т.ч.\~з 2008р.\~ безстроково)\~та встановлено\~3\~групу інвалідності. Оскільки право на відшкодування шкоди (у т.ч. моральної), завданої ушкодженням здоров`я, виникло в позивача з 04.08.1994р., до правовідносин із її відшкодування мають застосовуватись нормативні акти, які були чинними на той час, а саме, Закон України «Про охорону праці» №2694-ХІІ від 14.10.1992р. та «Правила відшкодування\~власником підприємства,\~установи,\~організації або\~уповноваженим ним\~органом шкоди,\~заподіяної працівникові\~ушкодженням здоров`я,\~пов`язаним з\~виконанням ним\~трудових обов`язків»,\~затверджені постановою\~КМУ від\~23.06.1993\~р.\~№472.\~Згідно з\~п.\~11\~Правил №472,\~ на\~підтвердження факту\~заподіяння моральної\~шкоди позивач\~(потерпілий)\~повинен був\~надати роботодавцю\~відповідну заяву\~або висновок\~уповноваженого \~медичного органу,\~а розмір\~відшкодування моральної\~шкоди \~повинен визначатися\~за домовленістю\~сторін або\~рішенням \~органу \~з \~розгляду трудових\~спорів.\~Між тим,\~позивач не\~звертався до\~адміністрації \~підприємства з\~заявою про\~відшкодування моральної\~шкоди,\~а \~надана ним\~довідка ЛТЕК\~не містить\~висновку щодо\~заподіяної \~йому моральної\~шкоди.\~Таким чином,\~підстави для\~відшкодування роботодавцем\~ моральної\~шкоди позивачу\~ були\~ відсутні. До спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної даності, встановлений ст. 233 КЗпП України три місяці із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Позивач не просить суд про поновлення пропущеного ним строку звернення до суду та не наводить поважних причин його пропуску. З урахуванням конкретних обставин справи, зокрема, той факт, що з моменту звільнення позивача з комбінату пройшов доволі тривалий час (більше 20 років), при цьому стан здоров`я позивача давно стабілізувався і не змінюється в бік погіршення, відповідач вважає, що буде розумним і справедливим застосування судом мінімального розміру відшкодування моральної шкоди, встановленого ст. 440-1 ЦК Української РСР, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин. (вх.№20133 від 29.10.2020). Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 24.12.1982 по 05.03.1983 слюсарем з ремонту автомобілів в гірничотранспортному цеху Першотравневого рудоуправління; - з 05.03.1983 по 10.01.1989 на посаді водія автомобіля АД-1200 вантажопідйомністю 120 тон по вивезенню породи і руди в кар`єрі; - з 10.01.1989 по 18.04.1989 на посаді водія бортового і спеціального автотранспорту вантажопідйомністю більше 3 тон; - з 18.04.1989 по 06.09.1991 на посаді водія автомобіля АД-1200 вантажопідйомністю 120 тон по вивезенню породи і руди в кар`єрі ВАТ Північний ГЗК», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.40-43). В Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 01.08.1994 (далі Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: хронічна дискогенна попереково-крижова полірадикулопатія, яке виникло внаслідок роботи протягом 8 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів за професією водія автосамоскида по вивезенню гірничої маси з кар`єра (п.6). Згідно з п.15 акту розслідування, професійне захворювання виникло за таких обставин: працював в у мовах впливу на організм завищених рівнів вібрації. В процесі виробництва протягом зміни знаходився у вимушеній позі, яка супроводжувалась статичним напруженням тіла. Відповідно до п.16 акту розслідування, причиною виникнення професійного захворювання зазначено: рівень вібрації перевищував ПДУ в 1.2-1.3 рази. Рівень шуму складав 85-95дПА при ПДУ 80 ДБА. Запиленість повітря робочої зони складала 2.5-3.0 мг/м3 при ПД 2.0 мг/м3 . Особами, які не виконали норми і правила охорони праці, гігієнічні регламенти і нормативи згідно з п. 18 акту розслідування є головний інженер ГГЦ, який недотримувався вимог ГОСТу 12.1.012-90 «Вібрація. Загальні вимоги безпеки». (а.с.21-22). Згідно з випискою з акту огляду у ЛТЕК від 04.08.1994 позивачу вперше встановлено 70% втрати працездатності та другу групу інвалідності з 26.07.1994 по 01.08.1995 у зв`язку із професійним захворюванням (а.с.9-10). Позивач неодноразово проходив повторні огляди МСЕК, та 11.08.2008 за результатами останнього огляду йому було встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково (а.с.19-20). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з вимогами ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. №1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. №2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачу первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1994 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1994 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність первинно у розмірі 70% та після переогляду у розмірі 40% з третьою групою інвалідності безстроково. Після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, він періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і він має право на його відшкодування за рахунок роботодавця ПрАТ «ПівнГЗК». Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 5000грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, дорівнює 25000грн., а максимальний 1000000грн. Суд відхиляє заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Виходячи з\~цих обставин,\~суд,\~беручи до\~уваги характер\~та глибину\~його фізичних,\~душевних страждань\~від одержаного\~профзахворювання,\~тривалість лікування,\~втрату можливості\~його повної\~трудової та\~соціальної реабілітації,\~що призвело\~до значних\~змін його\~життєвих зв`язків,\~та потребує\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~вважає,\~що наявні\~підстави для\~відшкодування моральної\~шкоди на\~користь позивача.\~Виходячи з\~міркувань розумності,\~виваженості та\~справедливості, враховуючи професійний маршрут позивача, зокрема його працю протягом 8 років 6 місяців в умовах впливу шкідливих факторів у відповідача, суд приходить до висновку, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача потрібно стягнути з відповідача 90000грн. за встановлені первинно 70% втрати професійної працездатності, які в подальшому зменшились до 40% із встановленням 3 групи інвалідності безстроково, що не перевищує граничного розміру, встановленого п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого звільнено позивача. На підставі вищенаведеного,

Outcome: partial