Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

В квітні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. У вказаному позові просить усунути перешкоди в здійсненні права власності на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою. Заявлені вимоги обґрунтовує наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS]. Право власності на цю квартиру було набуто нею на підставі укладеного з [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 27.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй І.А. за реєстровим №3040. На момент придбання позивачем квартири в ній були зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] За умовами Договору купівлі-продажу від 27.12.2017 року продавець квартири [PERSON] взяв на себе зобов'язання звільнити квартиру, а також знятися особисто та зняти членів своєї сім'ї з реєстрації місця проживання за її адресою. Однак це зобов'язання продавцем на сьогоднішній день не виконано належним чином і очевидно не буде виконано в подальшому: хоч вказані особи і не проживають у квартирі, але з реєстрації місця проживання в ній знялися лише [PERSON] та [PERSON], а відповідачі залишаються зареєстрованими. Невиконання відповідачами їх обов'язку знятися з реєстрації за адресою належної позивачу квартири порушує її права та інтереси, як власника цієї квартири, в тому числі зобов'язує її нести матеріальні виграти на сплату комунальних послуг з урахуванням факту реєстрації цих осіб в квартирі, а також створює загрозу постановлення відповідачами питання про вселення до належної позивачу квартири всупереч її інтересам. Крім цього через реєстрацію відповідачів в квартирі, у позивача можуть виникнути в подальшому труднощі з оформленням субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки законодавством для цього передбачена необхідність подання декларації про доходи і витрати усіх осіб, які проживають в приміщенні, на яке оформляється субсидія. Не маючи зв'язку з відповідачами і відповідно інформації про їх доходи і витрати, отримати субсидію позивач не зможе. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від27 квітня 2018 року розгляд справи визначений в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, у якій визначено відповідачам п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у встановлений судом строк не скористалися наданим правом та не надали до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч. 8 ст. 178 ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Повно та всебічно дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. Згідно зі ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997року , закріплено принцип непорушності права приватної власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З матеріалів справи вбачається, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS]. Власником вказаної квартири є позивачка по справі [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 27.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Загоруй\~І.А. за реєстровим №3040. За умовами Договору купівлі-продажу від 27.12.2017 року продавець квартири [PERSON] взяв на себе зобов'язання звільнити квартиру, а також знятися особисто та зняти членів своєї сім'ї з реєстрації місця проживання за її адресою. Актом від 21.03.2018 року, що складений мешканцями будинку [ADDRESS] та завірений начальником ЖЕД-316 підтверджено реєстрацію місця проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначенні статтями 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна. Вбачається, що відповідачі є колишніми членами сім"ї [PERSON], які за його згодою були зареєстровані в [ADDRESS] як члени його сім"ї. Отже, право відповідачів на користування спірною квартирою виникло за згодою колишнього власника квартири. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім"ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім"ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім"ї. Таким чином, чинним законодавством не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої він вселився, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування житлом. Права відповідачів, які не є співвласниками спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося і право користування житлом відповідачів. Отже, оскільки відповідачі порушують право власності позивача та позбавляють її можливості розпорядитись своїм майном на власний розсуд, у зв'язку з чим позивач обмежена у здійсненні свого права власності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають понесені судові витрати в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved