Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

30 липня 2014 року до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна, придбаного під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу спільним сумісним майном, розподіл майна та визнання права власності на ? частку, припинення права власності, стягнення компенсації вартості відповідній частини майна, обґрунтувавши позовні вимоги наступним. 17 липня 1995 року був укладений шлюб між сторонами, який було розірване рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 1998 року. Свідоцтво про розірвання шлюбу сторони вперше отримали 14.09.2012 року. Посилаючись на те, що після розірвання шлюбу рішенням суду [PERSON] та [PERSON] продовжили проживати однією сім'єю позивач вважає, що придбане в цей час майно є спільним сумісним. В якості майна придбаного за час подружнього життя [PERSON] вказала: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS], площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та площею 0,0213 га для ведення особистого селянського господарства; легковий автомобіль ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER]; телевізор «Самсунг», діагоналлю 32 дюйма; кондиціонер «Новаки», придбаний у 2010 pоці; водонагрівач (бойлер) «Горєньє», придбаний у 2010 pоці, котел газовий двоконтурний «Вайлант», придбаний у 2007 pоці; пральну машину «Бош», придбану у 2007 році; телевізор «Самсунг», придбаний у 2007 pоці; холодильник двокамерний «Атлант» придбаний у 2011 році; газову піч «Арістон», придбану у 2007 pоці; м'який куток (з кріслом), придбаний у 2003 pоці; насосну станцію, придбану у 2011 pоці; ванну акрилову, придбана у 2010 pоці; унітаз придбаний у 2010 pоці; умивальник, придбаний у 2010 pоці. Просила визнати право спільної часткової власності на означений житловий будинок та земельні ділянки по 1/2 частини за кожним; розподілити майно придбане під час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в такому порядку: залишити в натурі за [PERSON], визнавши за нею право власності на телевізор «Самсунг», холодильник двокамерний «Атлант», газову піч Арістон у зв'язку з чим припинити право власності [PERSON] на це майно; залишити в натурі за [PERSON], визнавши за ним право власності на легковий автомобіль ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER]; телевізор «Самсунг», діагоналлю 32 дюйма, кондиціонер «Новаки», водонагрівач (бойлер) «Горєньє», котел газовий двоконтурний «Вайлант», пральну машину «Бош», м'який куток (з кріслом), насосну станцію, ванну акрилову, унітаз, умивальник у зв'язку з чим припинити її право власності на це майно. Також стягнути з [PERSON] на її користь суму компенсації вартості сумісного нажитого майна легкового автомобіля ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER], кондиціонера «Новаки», водонагрівач (бойлер) «Горєньє», котла газового двоконтурного «Вайлант», насосної станції. Заявою про збільшення позовних вимог від 15 серпня 2014 року позивач визначила вартість майна, доповнила заяву вимогами про стягнення з відповідача на її користь вартість ? частини житлового будинку і земельних ділянок в сумі 83054,43 грн. та суму компенсації вартості ? частини легкового автомобіля ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER], кондиціонера «Новаки», водонагрівач (бойлер) «Горєньє», котла газового двоконтурного «Вайлант», насосної станції в розмірі 8100 грн. Після проведення судової будівельно-технічної експертизи [PERSON] заявою від 24.12.2014 року збільшила розмір позовних вимог, просила стягнути з відповідача на її користь вартість ? частини житлового будинку і земельних ділянок в сумі 206871,20 грн., також уточнила найменування газової плити, яка підлягає розподілу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги а редакції від 24.12.2014 року, просила їх задовольнити, навела доводи, аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник позивача адвокат Савченко Є.О., який діє на підставі договору про надання правової допомоги та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с. 43, 44 т.1), підтримав позовні вимоги , просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Проти проживання однією сім'єю з позивачкою після розірвання шлюбу рішенням суду від 25.02.1998 року в період з березня 1998 року по травень 2012 року не заперечував; підтвердив ведення з [PERSON] в зазначений період спільного господарства , побуту та бюджету. Позовні вимоги в частині визнання спільним частковим майном житлового будинку і земельних ділянок, які розташовані за адресою: [ADDRESS], легковий автомобіль ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER] та телевізор «Самсунг» діагоналлю 32 дюйма, рівно як і стягнення з нього вартості 1/2 частки зазначеного майна не визнав. Обґрунтував свою позицію тим, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] був придбаний після розірвання шлюбу за його особисті кошти. Право власності на земельні ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS], площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та площею 0,0213 га для ведення особистого селянського господарства він набув скориставшись своїм право на приватизацію, а тому вони не можуть бути визнані спільним сумісним майном і не підлягають розподілу. Право спільній часткової власності на легковий автомобіль ВАЗ 2106 державний номерний знак [NUMBER], придбаний в 2010 році, не може бути визнане за позивачкою, оскільки право власності на означений автомобіль він набув на підставі кредитного договору, строк дії якого закінчився 10 червня 2013 року. Зобов'язання за кредитним договором як під час спільного проживання однією сім'єю так і в подальшому до червня 2013 року він виконував самостійно. Більш того, на час розгляду справи в суді зазначений автомобіль перебуває у громадянина [PERSON], якому [PERSON], на його думку, відчужив автомобіль без укладання будь яких договорів і без зняття з реєстрації на 7500 грн., передавши [PERSON] свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. В частині не визнання права спільної власності на телевізор «Самсунг» діагоналлю 32 дюйма, пояснив, що зазначений телевізор є власністю його батька [PERSON], на підтвердження чого надав суду копію кредитного договору. Відповідач погодився з вартістю житлового будинку визначеного судовою будівельно-технічною експертизою. та вартістю майна - побутової техніки та меблі визначеної позивачкою, окрім легкового автомобіля, який на теперішній час не перебуває у нього в володінні. Також відповідач н погодився з порядком розподілу майна запропонованому позивачкою. Представник відповідача адвокат Рябошапка А.М., який діє на підставі договору про надання правової допомоги (а.с 116, 117 т.1) підтримав позицію відповідача. зазначив, що спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності діючим Сімейним Кодексом України , тому сам по собі факт сумісного проживання без реєстрації шлюбу в цей період без визначення ступені участі працею й коштами в придбанні спірного житлового будинку не можуть бути підставою для визнання права власності на ? частинну зазначеного майна. Крім того, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог та встановлення факту проживання однією сім'єю без укладання шлюбу в період з 09 березня 1998 року по 01 січня 2004 року. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши сторін і їх представників, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм сімейні правовідносини які регулюються як нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України так і Сімейного кодексу України. Судом встановлено, що 17 червня 1995 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] якій після державної реєстрації шлюбу присвоєно прізвище «[PERSON]»; актовий запис №82 від 17.06.1995 року (а.с. 89-90 т.1). Рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області від 25 лютого 1998 року шлюб між сторонами було розірване (а.с. 27 т.1). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] та повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб № 00014360254 , 04 липня 2012 року в Книзі реєстрації розірвання шлюбу зроблено відповідний запис №27; підстава розірвання шлюбу: рішення Краснолиманського міського суду Донецької області по справі № 2-58-98 від 25.02.1998 року (а.с 12, 89-90 т.1). В судовому засіданні позивач пояснила, і проти цього не заперечував відповідач, що після розірвання шлюбу рішенням Краснолиманського міського суду Донецької області по справі від 25.02.1998 року вони фактично не припинили шлюбні відносини спільно проживали, в цей період в них народилась дочка [PERSON] [INFO] (а.с 15 т.1), вони вели спільне господарство, побут та бюджет до припинення шлюбних відносин в липні 2012 року, коли звернулись до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Краснолиманського міського управління юстиції у Донецькій області для проведення державної реєстрації розлучення 04 липня 2012 року. Згідно ст. 44 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час прийняття рішення судом про розірвання шлюбу, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Враховуючи, що під час розгляду справи не було встановлено окремого проживання позивача і відповідача в період з 26.02.1998 року по 04 липня 2012 року, суд приходить до переконання, що за таких обставин, шлюб укладений між сторонами 17 червня 1995 року був припинений 04 липня 2012 року, та встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в цей період є зайвим. Таким чином, при вирішення спору суд керується положеннями законодавства яке діяло на час виникнення спірних відносин, а саме в період шлюбу з 26.02.1998 року по 31.12.2003 року нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України, в період шлюбу з 01.01.2004 року по 04 липня 2012 року нормами Сімейного кодексу України. Згідно ст. 22 КпШтС Украни майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 24 КпШтС Украни майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. На підставі ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Згідно ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 60 СК України). На підставі ч.1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). Суд вважає що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частин 3 і 4 ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяг із них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. На підставі договору купівлі продажу 17 червня 2003 року [PERSON] набув право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Право власності на означене нерухоме майно зареєстроване в КП «БТІ» м. Слов'янська 29.09.2003 року (а.с 14 т.1). Рішенням Краснолиманської міської ради Донецької області від 26.05.2011 року № 6/6-405 [PERSON] були передані у власність земельні ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,100 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 965246) (а.с 17 т.1) та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0213 га (Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 965247) (а.с 18 т.1). Суд вважає безпідставними доводи відповідача в тій частині автомобіль ВАЗ 21061 1989 року випуску, зеленого кольору, державний номер [NUMBER] є його особистою власністю, оскільки був придбаний в кредит на підставі кредитного договору № 11488/07/к від 10.12.2010 року тому є його особистою власністю. Згідно довідки, наданої Центром надання послуг пов'язаних з використанням автотранспортних засобів, з обслуговування міст [PERSON], Слов'янськ та Слов'янського району від 17.07.2015 року за вих. № 9/17-1508, 26.10.2007 року автомобіль марки ВАЗ 21061 1989 року випуску, зеленого кольору, державний номер [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію серії [NUMBER] був зареєстрований за громадянином [PERSON], [INFO], що на момент реєстрації мешкав за адресою: [ADDRESS], на підставі біржової угоди № 000150580 від 26.10.2007 року. Орган реєстрації Центр ДАІ 1417 м. Слов'янськ (а.с 201 т.2). Встановивши факт перебування в зареєстрованому шлюбі [PERSON] та [PERSON] в період з 17.07.1995 року по 04.07.2012 року та враховуючи положення ст. 60 СК України суд приходить до висновку, що легковий автомобіль ВАЗ 21061 1989 року випуску, зеленого кольору, державний номер [NUMBER] є спільним сумісним майном подружжя, а тому позовні вимоги [PERSON] про визнання права спільної часткової власності по 1/2 частині на означений автомобіль є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про придбання спірного автомобіля в кредит на підставі договору № 11488/07/к , оскільки зазначений договір не містить посилання про придбання в кредит автомобіля та був укладений на споживчі цілі 10.12.2010 року (а.с 58-60 т.1)., тобто на значно пізніше після укладання біржової угоди і реєстрації ТЗ 26.10.2007 року в Центрі ДАІ 1417 м. Слов'янська. Крім того, суд вважає не прийнятними доводи відповідача в тій частині, що автомобіль марки ВАЗ 21061, державний номер [NUMBER] не може бути предметом спору, оскільки зазначене майно, було відчужено іншій особі - [PERSON], шляхом передачі останньому свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Так торгівля транспортними засобами, що були в експлуатації, здійснюється відповідно до Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2009 N 1200. Крім того в Україні існує спеціальний порядок купівлі-продажу транспортних засобів, що регламентується Законом України "Про дорожній рух" та Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів". Зокрема ст. 34 вказаного Закону передбачено обов'язкову реєстрацію транспортного засобу при вчиненні угоди про його придбання. А пунктом 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 р. N 1388 обов'язковою умовою для укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу передбачає його попереднє зняття в установленому порядку з обліку в підрозділах Державтоінспекції. Як видно з матеріалів справи на теперішній час спірний транспортний засіб зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON] Отже доводи [PERSON] про те що транспортний засіб не може бути предметом спору, оскільки зазначене майно, було відчужено іншій особі є безпідставними і не ґрунтуються на вимогах норм чинного законодавства. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсацію вартості ? части автомобіля ВАЗ 21061, державний номер [NUMBER] суд виходить з наступного. Відповідач не погодився з сумою ринкової вартості автомобілів визначеної позивачем на час розгляду справи, місце знаходження зазначеного майна сторонам не відомо. Від проведення судової автотоварознавчої експертизи позивач, після роз'яснення судом положень ст. 10,11 ЦПК України відмовилась. Тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд вважає, що позовні вимоги про визнання права спільної часткової власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами: що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Не зважаючи на те, що договір купівлі-продажу зазначеного будинку оформлений 17.06.2003 року на ім'я [PERSON] відповідно до положень ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1 ст. 70 СК України [PERSON] має право на ? частину зазначеного майна. Підстави для відступлення від засад рівності часток при розподілі майна відсутні. Суд приймає як належний і допустимий доказ в підтвердження джерела доходів на придбання житлового будинку розписки без дати, якою підтверджується факт отримання 12.06.2003 року [PERSON] від [PERSON] в борг, строком до 31.12.2003 року, грошей в сумі 5 тис. гривен на придбання жилого будинку по [ADDRESS] (а.с 128 т.2). Проти отримання зазначеної суми в борг позивач не заперечувала. Свідок [PERSON] , яка доводиться відповідачу тіткою, в судовому засіданні пояснила, що в її присутності [PERSON] отримав від [PERSON] в борг, 5 тис. гривен на придбання жилого будинку по [ADDRESS]. Їй відомо, що в той час сторони по справі проживали однією сім в будинку у позивачки., гроші брали разом, для придбання спільного майна. Враховуючи, що житловий будинок був придбаний в період шлюбу за рахунок позичених коштів з відома позивача та витрачених на потреби сім'ї , суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що житловий будинок є його особистою приватною власністю. Відповідно до частин 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог, в частині визання права спільної сумісної власності на обладнання житлового будинку, побутової техніки та меблі, а саме: кондиціонера «Новаки», водонагрівача (бойлер) «Горєньє», котла газового двоконтурного «Вайлант», насосної станції, ванної акрилової, унітаза, умивальника, пральної машини «Бош», телевізора «Самсунг», холодильника двокамерного «Атлант», газової пічі «Ардо», м'якого кутка (з кріслом), не суперечить закону, и не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд приймає диспозитивне розпорядження відповідача и вважає, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Позовні вимоги в частині визнання права спільної сумісної власності, та розподілу майна - телевізора «Самсунг» діагоналлю 32 дюйма не підлягають задоволенню оскільки судом встановлено належність зазначеного телевізора іншій особі [PERSON] (а.с 103-106). Згідно зі ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Вирішуючи питання про розподіл житлового будинку, обладнання житлового будинку, побутової техніки та меблі, стягнення компенсації вартості 1/2 частини суд виходить з висновків судової будівельно-технічної експертизи № 153/7 від 15 грудня 2014 року (а.с 2 - 64 т.2 ) та додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 185/7 від 15 квітня 2015 року (а.с 151-161 т.2). Згідно з висновками зазначених експертиз, на час проведення дослідження ринкова вартість домоволодіння, що розташоване за адресою [ADDRESS] складає 342 011,00 грн.; ринкова вартість земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,100 га складає 71290 грн. ринкова вартість земельної ділянки ведення особистого селянського господарства площею 0,0213 га складає 220,20 грн. В ринкову вартість зазначеного будинку входять вартість земельних ділянок площею 0,100 га і 0,0213 га та обладнання будинку : кондиціонер «новаки», водонагрівач «Гореньє», котел газовий двоконтурний «Вайлант», насосна станція, ванна акрилова, унітаз та умивальник. Враховуючи, що обладнання будинку: кондиціонер «Новаки», водонагрівач «Гореньє», котел газовий двоконтурний «Вайлант», насосна станція, ванна акрилова, унітаз та умивальник входять в ринкову вартість будинку, суд при розподілі предметів звичайного вжитку, придбаних під час шлюбу не враховує окремо його вартість при розподілі майна в натурі та зараховую в частину грошової компенсації, яка належить позивачу. Разом з цим суд приходить до висновку,що позовні вимоги про визнання права власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,100 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,0213 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS], не підлягають розподілу і є особистою приватною власністю [PERSON] відповідно до п.5 ч.1 ст. 57 СК України, оскільки набути ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Після роз'яснення положень ст. 10, 11 ЦПК України, позивач відмовилась від проведення судової будівельно-технічної експертизи для визначення розміру і вартості земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та споруд, Враховуючи викладене суд приходить до переконання, щодо припинення права власності [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та обладнання будинку: кондиціонера «новаки», водонагрівача «Гореньє», котла газового двоконтурного «Вайлант», насосної станції, ванної акрилової, унітаза та умивальника, та стягнення з [PERSON] на її користь вартості ? частини зазначеного майна в сумі 135140,50 грн. виходячи з розрахунку: (342 011,00 грн. - 71290 грн. - 220,20 грн.)/2=135140,50 грн.; де 71290 грн. та 220,20 грн. вартість земельних ділянок, які не підлягають розподілу. З урахування інтересів сторін інше майно підлягає розділу в натурі між сторонами в наступному порядку. Суд залишає позивачу наступне майно: пральну машину «Бош», вартістю 2391 грн., телевізор «Самсунг», вартістю 2000 грн. та м'який куток (з кріслом), вартістю 2400 грн на загальну суму 6791 грн.; та відповідно відповідачу - холодильник двокамерний «Атлант», вартістю 4500 грн., газову піч «Ардо», вартістю 2500 грн. на загальну суму 7000 грн. Позивачем при розгляді справи були понесені судові витрати по сплаті судового збору 840, 79 грн. (а.с. 1 т.1), 1308,92 грн. ( а.с.73 т.2), за проведення судової будівельно-технічної експертизи № 153/7 від 15 грудня 2014 року - 3432 грн. (а.с 74 т.2), додаткової судової будівельно-технічної експертизи № 185/7 від 15 квітня 2015 року - 1548 грн (а.с 144 т.2) на загальну суму 7129,71 грн. (840, 79+1308,92+3432+1548=7129,71). Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] були задоволені частково , відповідно до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються в рівних частках між сторонами та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3564,86 грн., що є 1/2 частиною від понесених витрат в сумі 7129,71 грн.

Outcome: partial