Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-13 00:00:00

29.06.2016 року до суду надійшла заява від 10.06.2016 року від відповідача [PERSON] за якою він просить суд ухвалити додаткове рішення по справі № 712/22304/12, яким вирішити питання про стягнення на його користь з позивача [PERSON] понесені ним витрати зі сплати судового збору в розмірі 292,32 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 5\~200,00 грн. В обґрунтування заяви заявник зазначив, що за весь період розгляду даної цивільної справи він сплачував судовий збір за подачу апеляційної скарги на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 22.07.2014 року в розмірі 121,80 грн., а також за подачу касаційної скарги на це ж рішення в розмірі 170,52 грн., що разом складає 292,32 грн. Крім того, ним понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5\~200,00 грн. В судовому засіданні 12.09.2016 року заявник зазначену заяву підтримав у повному обсязі та просив її задовольнити, проте у судове засідання 14.09.2016 року до суду не прибув, проте подав до суду заяву, за якою просив завершити розгляд заяви за його відсутності. Представник позивача [PERSON] [PERSON] заперечив проти задоволенні судом зазначеної заяви в частині стягнення витрат на правову допомогу, оскільки вважає, що такі вимоги не ставилися перед судом під час розгляду справи, тому суд не має право вирішувати це питання, та ці витрати не підтверджені належними доказами. Подав до суду заяву про завершення розгляду заяви за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2014 року у справі № 712/22304/12 було задоволено зазначений позов, визнане протиправним та скасоване рішення пятої сесії пятого скликання Ужгородської міської ради № 1228 від 04.09.2009 року в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,10 га по вул. Гагаріна, 171. Визнано недійсним державний акт серії ЯК №738488 від 22.01.2010 року про право власності [PERSON] на земельну ділянку по вул. Гагаріна,171 виданий на підставі рішення Ужгородської міської ради № 1228 від 04.09.2009 року та скасовано його реєстрацію у відділі Держкомзему м. Ужгорода. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1907 грн. судових витрат. 14.08.2014 року представником відповідача була подана до суду заява про перегляд заочного рішення (а.с. 111-113, т. 1) та сплачений судовий збір у сумі 121,80 грн. за подання також заяви, що підтверджується квитанцією від 14.08.2014 року № 179 (а.с. 110, т. 1). За ухвалою від 28.08.2014 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було залишено без задоволення заяву про перегляд заочного рішення. 05.09.2014 року відповідачем було подано до Апеляційного суду Закарпатської області апеляційну скаргу (а.с. 125 -130, т. 1) на вищезазначене заочне рішення суду та сплачений судовий збір у розмірі 121,80 грн., що підтверджується квитанцією від 05.09.2014 року № 2139 (а.с. 124, т. 1). За ухвалою від 13.10.2014 року Апеляційний суд Закарпатської області апеляційну скаргу [PERSON] відхилив, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2014 року по даній справі залишив без змін. Відповідачем 07.11.2014 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було подано касаційну скаргу на заочне рішення суду першої інстанції та сплачений судовий збір у розмірі 170,52 грн., що підтверджується квитанцією від 03.11.2014 року № 1860 (а.с. 161, т. 1). Ухвалою від 18.12.2014 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга [PERSON] була задоволена, заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22.07.2014 року та ухвала Апеляційного суду Закарпатської області від 13.10.2014 року скасовані, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2016 року було відмовлено у задоволенні позовної заяви [PERSON] в інтересах недієздатної [PERSON], за участю Прокуратури м. Ужгорода на боці позивача до першого відповідача [PERSON], другого відповідача Ужгородської міської ради, третього відповідача Відділу Держкомзему у місті Ужгород Головного управління Держкомзему у Закарпатській області, третя особа [PERSON], про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку. Витрати із сплати судового збору покладені на позивача. За ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 27.04.2016 року зазначене рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.02.2016 року було залишене без змін. Відповідно до ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної суми грошових коштів, які підлягають стягненню, майно, яке підлягає передачі, або які дії треба виконати; суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 367 цього Кодексу; судом не вирішено питання про судові витрати. Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. На додаткове рішення може бути подано скаргу. Про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу. Як зазначено у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених статтею 220 ЦПК; воно не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Додаткове рішення може ухвалити лише той склад суду, що ухвалив рішення в даній справі. В іншому разі особа має право звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви. У порядку, визначеному статтею 220 ЦПК, може бути ухвалено додаткове рішення й щодо заочного рішення. Оскарження додаткового рішення провадиться на загальних підставах. Якщо на рішення суду подано апеляційну чи касаційну скаргу і разом із цим порушено питання про ухвалення додаткового рішення, суд повинен спочатку ухвалити додаткове рішення, а потім надсилати справу для перегляду до суду вищої інстанції. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Відповідно до п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо суд не прийняв рішення щодо розподілу судових витрат або, наприклад, про повернення судового збору з Державного бюджету України, то за заявою сторони або прокурора, який брав участь у судовому процесі, а також із власної ініціативи суд на підставі статті 220 ЦПК має право ухвалити додаткове рішення у справі, яким вирішити відповідне питання. Проте якщо під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, то додаткове рішення щодо розподілу цих судових витрат ухвалюватися не може і в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. Згідно із п. 47 цієї ж постанови право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року N 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року N 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року N 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року N 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року N 4191-VI "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". З урахування викладеного суд дійшов висновку, що оскільки відповідачем дійсно сплачувався судовий збір тричі: у сумі 121,80 грн. за квитанцією від 14.08.2014 року № 179 (а.с. 110, т. 1) за подання до суду заяви про перегляд заочного рішення; у розмірі 121,80 грн. за квитанцією від 05.09.2014 року № 2139 (а.с. 124, т. 1) за подання до Апеляційного суду Закарпатської області апеляційної скарги на вищезазначене заочне рішення суду та в сумі 170,52 грн. за квитанцією від 03.11.2014 року № 1860 (а.с. 161, т. 1) за подання до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційної скарги на заочне рішення суду першої інстанції, тобто у загальній сумі 414,12 грн. і судом питання щодо розподілу саме цих витрат не було вирішено, суд вважає за необхідне задовольнити заяву відповідача в цій частині повністю та в межах суми 121,80 грн. вийти за її межі, оскільки таке право надане суду ст. 220 ЦПК України, та стягнути з позивача на користь відповідача витрати із сплати судового збору у розмірі 414,12 грн. Що ж стосується витрат на правову допомогу суд зазначає, що в цій частині у задоволенні заяви відповідача слід відмовити, оскільки під час розгляду справи докази на підтвердження понесених судових витрат суду не надавалися, тому як прямо зазначено у п. 41 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» в задоволенні такої заяви має бути відмовлено. За таких обставин,

Outcome: partial