Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

07.06.2018року [PERSON] звернулась до Святошинського районного суду м.Києва з позовною заявою до [PERSON] про визначення місця проживання дитини (а.с.2). Ухвалою судді Святошинського районного суду м.Києва Петренко Н.О. від 02 липня 2018 року вказана позовна заява була передана до Дунаєвецького районного суду Хмельницької обл. за підсудністю (а.с.9). 17 серпня 2018року суддею Дунаєвецького районного суду Хмельницької обл. Шклярук В.М. було відкрито провадження в справі та справу призначено в підготовче судове засідання (а.с.19). В свою чергу, відповідач [PERSON] 03.09.2018р. подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про визначення місця проживання дитини (а.с.28-32). Ухвалою суду від 03.10.2018р. зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з основним позовом [PERSON], об'єднавши їх в одне провадження, призначено до розгляду на 07.11.2018р. (а.с.66). В подальшому, ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 07 листопада 2018р. основний та зустрічний позови були роз'єднані в окремі провадження, позовна заява [PERSON] була залишена без розгляду на підставі її заяви. Позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини була направлена за підсудністю до Святошинського районного суду м.Києва, - за місцем проживання відповідачки (а.с.102). Оскільки, ухвалою Дунаєвецького районного суду Хмельницької обл. 07.11.2018 року визначено підсудність Святошинському районному суду м. Києва цивільної справи за позовом[PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, 30 листопада 2018р. справа надійшла до суду і 14.12.2018 року її було передано на розгляд судді Бабич Н.Д. згідно протоколу автоматизованого розподілу від 13.12.2018р. (а.с.111,114). Ухвалою судді від 19.12.2018 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 21 січня 2019р. (а.с.115-116). Так, з позовної заяви [PERSON] вбачається, що з квітня 2018р. дружина проживає окремо з дитиною - сином [PERSON], [INFO], місце їх проживання йому невідоме. З цього часу він двічі звертався до Святошинського управління поліції ГУ НП в м.Києві з заявами про викрадення дитини, однак це позитивного результату не дало. Також він звертався з заявами до Органу опіки та піклування Святошинської РДА у м.Києві з проханням визначити порядок участі у вихованні дитини. На даний час він просить визначити місце проживання сина [PERSON] за його місцем проживання та реєстрації, а саме за адресою: [ADDRESS], при цьому зазначає, що він має стабільний дохід, працює, займається медичним обстеженням дитини, піклується про його психологічний та фізичний розвиток, надає матеріальну допомогу на його утримання. Стосовно матері дитини зазначає, що вона вживає спиртні напої, має нерегулярні заробітки, вихованням дитини не займається. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги, підтвердив обставини викладені в заяві та просив суд позов задовольнити. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, вказуючи на його безпідставність та необгрунтованість, [PERSON] надала суду відзив на позов (а.с.78-80). Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився повторно, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином (а.с.123, 134), причини неявки суду не повідомив, в матеріалах справи міститься лист адресований Дунаєвецькому районному суду Хмельницької області, в якому представник третьої особи просить справу розглядати у його відсутність, при цьому зазначає, що підтримує висновок Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 01.10.2018р. №107-40/6957 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] (а.с.95). За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності представника служби. Суд, заслухавши пояснення сторін та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані по справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 26 травня 2012 року. Згідно з копією свідоцтва про народження від 04.09.2012 року, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві у подружжя [PERSON] [INFO] народився син - [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис за №2463 (а.с.4). В судовому засіданні достовірно встановлено, що до 14 квітня 2018р. подружжя [PERSON] разом з неповнолітнім сином [PERSON] мешкали разом за адресою: [ADDRESS]. Після сварки та бійки , яка сталася 14 квітня 2018р. між сторонами, в результаті якої [PERSON] наніс [PERSON] тілесні ушкодження, остання разом з сином та дочкою була вимушена залишити житло і переїхала на інше місце проживання. (а.с.138-140 - вирок суду). Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 21 листопада 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.137). На даний час [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] в приватному будинку, в якому мешкає разом з матір"ю та бабусею (а.с.46 - акт обстеження умов проживання від 14.05.2018, а.с.52-54 - копія паспорту [PERSON].). Відповідачка [PERSON] разом з сином [PERSON], [INFO], на даний час проживають в [ADDRESS] (а.с.71 - акт обстеження умов проживання від 26.07.2018р.). В той же час [PERSON] та неповнолітній [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS] (а.с.3 - копія паспорту, а.с.6 - довідка про реєстрацію місця проживання особи). Судом встановлено, що позивач [PERSON] працює водієм в ТОВ "Епіцентр К" з 04.07.2018р. (а.с.141), за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.48). На обліку у нарколога та психіатра [PERSON] не перебуває (а.с.36). З наданої довідки про доходи (а.с.91) вбачається, що відповідачка [PERSON] також працює в ФОП [PERSON] і має дохід. Відповідно до Висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, на яку покладені повноваження органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 01.10.2018 року за №107-40/6957, Святошинська районна у м.Києві державна адміністрація вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю, [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини від 25.09.201 року (а.с.72-74). Крім того, за місцем проживання матері та дитини проведено обстеження житлово-побутових умов та складено акт Служби у справах дітей Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, згідно якого, умови для виховання, розвитку та проживання дитини - відповідають вимогам (а.с.71). В судовому засіданні було з'ясовано, що мати не заперечує щодо зустрічей батька з сином. Як пояснив [PERSON] відповідачка надає йому сина для побачень, а також він має змогу забирати його до себе за місцем проживання під час канікул. Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] від 14.05.2018 року (а.с.46), житло у якому мешкає позивач знаходиться в задовільному стані і є придатним для проживання дитини . Також в матеріалах справи містяться докази щомісячної сплати батьком аліментів на утримання дитини (а.с.142). Малолітній [PERSON], на даний час, навчається в першому класі ліцею "Еко" №198 м.Києва (а.с.33). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За частинами першою, другою статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Суд враховує, що у цій справі обидва батьки бажають належно виконувати свої батьківські обов'язки, підстав вважати їх такими, що неналежно виконують ці обов'язки, у суду немає. Також, обидва батьки мають самостійний дохід, при цьому станом на час розгляду справи у суду відсутні відомості про зловживання кимось із батьків спиртними напоями або наркотичними засобами. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Згідно зі статтями 1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім виняткових обставин, відокремлюватися від матері. Суспільство і органи влади повинні забезпечити необхідний догляд за дітьми, які залишилися без піклування сім'ї або без адекватних засобів підтримки. Із змісту інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.08.2017 року № 9-1580/0/4-17, вбачається, що 01 липня 2017 року Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) ухвалив рішення у справі «М.С. проти України», яке набуло статусу остаточного 11 жовтня 2017 року. ЄСПЛ наголосив, що в усіх подібних випадках основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Саме з урахуванням зазначених принципів ЄСПЛ здійснював оцінку того, чи національні суди вжили всіх заходів для визначення найкращих інтересів дитини у цій справі та визначили її місце проживання з дотриманням вимог статті 8 Конвенції. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об'єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Крім того, під час вирішення цієї справи суд враховує статтю 51 Конституції України, яка гарантує кожному із подружжя рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Схожа норма міститься також у частині шостій статті 7 Сімейного кодексу України, відповідно до якої рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї є однією із загальних засад регулювання сімейних відносин. Це узгоджується з практикою ЄСПЛ, який неодноразово наголошував, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаці статі, не повинні братись до уваги (рішення у справі «Зоммерфельд проти Німеччини» («Sommerfeld v. Germany») від 08 липня 2003 року, «Цаунеггер проти Німеччини» («Zaunegger v. Germany») від 03 грудня 2009 року). Суд зазначає, що у спірних правовідносинах найкращим інтересам дитини відповідатиме постійне проживання дитини разом із матір'ю та сестрою, яких дитина в першу чергу відносить до кола своєї сім'ї та за місцем проживання яких створено всі умови для гармонійного розвитку дитини. Крім того, примусове передання дитини на постійне проживання із батьком, який проживає в іншому місті, а не в м.Києві, на думку суду, може призвести до необхідності зміни соціального оточення дитини, що порушить стабільність життя дитини. Крім того, зміна місця проживання дитини внаслідок певної емоційно-поведінкової моделі батька по відношенню до матері, на думку суду, є неадекватним та неспівмірним заходом реагування на емоційно-поведінкову модель матері з огляду на конкретні обставини цієї справи та з огляду на інтереси дитини. Суд, також бере до уваги вирок Святошинського районного суду м.Києва від 08.02.2019р. відносно [PERSON], з аналізу якого вбачається, що в сім"ї існує насильство з боку батька по відношенню до матері, що відбувається на очах у дітей (а.с.138-140). Також варто зауважити на те, що суд вважає, що даний спір виник з вини обох сторін, які не змогли домовитися між собою про місце проживання дитини та про порядок спілкування з дитиною, а під час судового розгляду обидві сторони не намагалися врегулювати спір мирним шляхом з метою зменшення негативного впливу самого факту існування цього спору на дитину. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed