Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив: визнати недійсним Кредитний договір №1307003/000-КФК/12, укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика" з моменту укладення; визнати недійсним Договір іпотеки, укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика" з моменту укладення; визнати недійсним Договір доручення, укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] з моменту укладення. В обґрунтування позовних вимог у позові, зокрема зазначено наступне. Кредитний договір №1307003/000-КФК/12, був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика", відповідно до п.1.1 якого Відповідач надає Позивачу кредит у формі відновлюваної кредитної лінії на загальну суму 1200000 грн. на споживчі цілі. Крім того, Договір іпотеки був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика", відповідно до ст.1 якого Позивач за цим Договором забезпечує виконання своїх зобов"язань за Кредитним договором перед Відповідачем належним йому майном, а саме: садовим будинком [ADDRESS], а також Договір доручення, був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], яким Позивач довіряє останньому вчинити дії, передбачені цим договором у разі прострочення виконання обов"язку за Кредитним договором. Сторона позивача вважає, що кредитний договір належить визнати недійсним, посилаючись на вимоги п.п.5, 6 ст.3, ст.13, ст.16, ч.1 та ч.2 ст.215 (ст.203), ст.204, ч.1 ст.216, ст.236, ст.626 ЦК України, ч.2 та ч.4 ст.11, ст.ст.11, 18, 21, п.9 ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів», Постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» п.3.1 та інші, п.6) ч.1 ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Так, позивач посилався на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», в тому числі, щодо наявності в Кредитному договорі несправедливих умов та щодо відсутності інформаційного забезпечення позивача про сукупну вартість кредиту, платежів. Вважав, що оскільки недійсним є вказаний Кредитний договір, то і вказаний Договір іпотеки, також є недійсним, оскільки останній укладався на забезпечення виконання зобов»язань позивачем за цим Кредитним договором, посилаючись на положення ч.2 ст.548 ЦК України. Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва провадження по справі було відкрито 16 березня 2015 року та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 03 квітня 2015 року а.с.29, при цьому в матеріалах справи відсутні дані щодо явки позивача (як і його представника) на вказану дату до суду, про яку позивач був повідомлений належним чином (а.с.30, зворотне повідомлення з розпискою позивача а.с.32), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. Проте, позивач [PERSON], як і будь-який його представник у судове засідання 17 червня 2015 року не з»явилися (і це не перша неявка позивача), при цьому, позивач (сторона позивача) був повідомлений належним чином (в тому числі завчасно - ще у травні) про дату та місце розгляду справи (згідно з наявними розписками у зворотних поштових повідомленнях, які надійшли до суду). При цьому судом враховано, що стороною позивача не заявлено клопотань про відмову від вказаного позову або про залишення його без розгляду. У судовому засіданні представник відповідача вважала, що позов є безпідставним, оскільки відсутні правові підстави для визнання недійсним вказаного кредитного договору, як і інших вищевказаних договорів, надала письмові заперчечення проти позову. Проаналізувавши наведені дані, письмові заперечення проти позову з додатками, всі інші матеріали справи, в тому числі копії: вказаних спірних договорів, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Кредитний договір №1307003/000-КФК/12, був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика", відповідно до п.1.1 якого Відповідач надає Позивачу кредит у формі відновлюваної кредитної лінії на загальну суму 1200000 грн. на споживчі цілі. Крім того, Договір іпотеки був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Народна позика", відповідно до ст.1 якого Позивач за цим Договором забезпечує виконання своїх зобов"язань за Кредитним договором перед Відповідачем належним йому майном, а саме: садовим будинком [ADDRESS], а також Договір доручення, був укладений 13 липня 2012 року між [PERSON] та [PERSON], яким Позивач довіряє останньому вчинити дії, передбачені цим договором у разі прострочення виконання обов"язку за Кредитним договором. Вищевказані обставини стороною відповідача не заперечуються, узгоджуються з наявними копіями вищевказаних договорів (при цьому, автентичність наявних копій фактично визнана сторонами), а отже відповідно до положень ст.ст.60, 61 ЦПК України вважаються судом встановленими. Крім того, судом встановлено, що відповідно до умов, зазначених у п.п.1.2 кредитного договору фінансова установа ТОВ «ФК «Народна позика» надає позивачу вказані грошові кошти строком з 13.07.2012 р. по 13.07.2013 р. Пунктом 1.3 кредитного договору визначено, що позивач сплачує фінансовій установі відсотки за користування кредитом за фактичний час користування грошовими коштами з розрахунку 42 відсотків річних. У змісті п. 12.1. Кредитного договору вказано, що укладаючи цей договір Позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови цього договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору Позичальник (Позивач) свідчить, що вiн до підписання цього договору ознайомилася зі всіма умовами, на яких Фінансова установа здійснює кредитування фізичних осіб, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту у Фінансовій установі, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Укладаючи цей договір, Позичальник (Позивач) підтверджує, що не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких для неї обставин (а.с.13). При цьому, відповідно до положень ст.1054 ЦК України: за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору; Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Враховуючи викладене, суд вважає, що належить відмовити у задоволенні вимог позову, оскільки вони є безпідставними та необгрунтованими, а доводи, наведені в обгрунтування цих вимог є надуманими та такими, що спростовуються положеннями діючого законодавства. Так, суд вважає, що докази, які були проаналізовані судом, свідчать про те, що вказаний Кредитний договір є дійсним відповідно до вимог ЦК України, зокрема, враховуючи положення ст.215 ЦК України. Так, згідно з п.3) ч.1 статті 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 7 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зі змісту ч.1 ст.215 ЦК України - підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 Цього Кодексу. Відповідно до п.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. При цьому з п.12.11 п.12.3 Кредитного договору вбачається, що Позичальник (позивач) у письмовій формі визнав, що зі змістом статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» він ознайомлений, а також, що Відповідач (Фінансова установа) повідомив Позичальнику (позивачу) у письмовій формі зазначену у вищевказаній нормі (п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів») інформацію, в тому числі: про умови надання Кредиту, про всі збори, проценти, тарифи, комісії, або інші елементи вартості кредиту (а.с.14). З огляду на викладене, суд вважає, що позивач був належним чином повідомлений про усі можливі ризики й умови кредитування, про істотні умови укладеного кредитного договору та погодився з ними, підписавши договір. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що відповідач з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору, можливості внесення змін та доповнень до кредитного договору не звертався, що свідчить про його згоду з усіма умовами спірного договору. При укладенні з відповідачем Договору кредиту позивачу були відомі усі його умови, ніяких обставин, які б примушували позивача прийняти їх в безумовному порядку, не існувало (позивачем про це у позові не зазначено і нічим не доказано). Таким чином, Договір кредиту в цілому є результатом вільного волевиявлення сторін, а тому посилання на порушення відповідачем вимог діючого законодавства, в тому числі положень Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо інформаційного забезпечення позивача є безпідставним. Крім того, посилання представника позивачa на порушення відповідачем вимог Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. за N 541/13808, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вказана постанова встановлює правила надання кредитів виключно банківськими установами, разом з тим, відповідач ТОВ «ФК «Народна позика» є фінансовою установою (а.с.10). Відповідно до положень ст.7 Закону України „Про іпотеку": за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Враховуючи викладене, а також, що згідно з обгрунтуванням позову інші позовні вимоги щодо Договору іпотеки та Договору доручення є похідними від першої (ст.548 ЦК України), то позов задоволенню не підлягає у повному обсязі, і доводи сторони позивача та надані нею документи не спростовують такого висновку суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, належить судові витрати по справі у виді судового збору віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed