Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У квітні 2012 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Стрюкової Ірини Олександрівни (далі - відповідач) про стягнення процентів за користування грошовим вкладом, три процента річних та інфляційних витрат. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ним 22 квітня 2008 року укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» № 850080. За умовами договору банк прийняв від неї грошову суму вкладу в розмірі 8313270,00 грн. на строк 12 місяців, до 22.04.2009 року, з процентною ставкою по вкладу 18,6% річних. Свої зобов'язання за договором він виконав та відповідно до платіжного доручення №178/1 від 22.04.2008 року вніс на депозитний рахунок вказані грошові кошти в розмірі 8313270,00 грн. У квітні 2009 року він повідомив відповідача про намір забрати депозитний вклад та нараховані проценти у зв'язку з настанням строку їх повернення. Всупереч умовам договору відповідач депозитних коштів та нарахованих процентів не повернув. Рішенням суду від 18 листопада 2009 року було стягнуто з відповідача на його користь грошові кошти та нараховані проценти всього на суму 10714302,77 грн. Вклад та проценти за користування вкладом за період з 23 квітня 2008 року по 10 листопада 2009 року, повернено відповідачем лише 14 вересня 2011 року. Позивач зазначив, що відповідачем відповідно до п. 4.2. Договору повинні нараховуватись проценти за подальший фактичний час перебування вкладу з 11 листопада 2009 року по 13 вересня 2011 року на вкладному рахунку. Позивач вважає відмову відповідача у поверненні грошових коштів безпідставними, а дії такими, що порушують положення Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Договору про депозитний вклад, Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача суму в розмірі 5441255,39 грн., у тому числі: донараховані проценти - 2833358,68 грн., інфляційні втрати - 1901508,08 грн., 3% річних - 706388,63 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, зазначивши, що відповідно змісту укладеного між банком та вкладником договору «Класичний без поповнення» №850080, його автоматична пролонгація (без додаткового погодження між сторонами) та зміна його в односторонньому порядку не передбачена. Відповідно, оскільки безпосередньо в договорі встановлено строк його дії - 12 місяців з моменту укладання (22.04.2008), то по настанню визначеної дати, закінчується і дія укладеного між сторонами договору. Таким чином, відповідач стверджував, що у відповідності до ст. 598 ЦК України зобов'язання банку перед вкладником на підставі вищезазначеного договору припинилося по закінченню дії договору №850080, а вимога позивача про стягнення на його користь з відповідача процентів на вклад є незаконною та необґрунтованою. Крім того, посилався на розпочату ліквідаційну процедуру ПАТ «КБ «Надра» згідно рішення Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.06.2015 №113, та встановлений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» спеціальний порядок проведення розрахунків із кредиторами банку, який перебуває у ліквідаційній процедурі, відповідач вказував на відсутність підстав для задоволення вимог позивача, крім того, 29.01.2016 року було подано заяву про поворот виконання рішення, а саме: стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» безпідставно стягнені з нього за скасованим рішенням 5444474,39 грн. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши надані по справі докази, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення процентів за вкладом, три проценти та інфляційних втрат - задоволено; стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» (код ЄДРПОУ 20025456) на користь [PERSON] ([NUMBER]) суму в розмірі 5441255,39 грн. а судовий збір в розмірі 3219,00 грн., а всього 5444474 (п'ять мільйонів чотириста сорок чотири тисячі чотириста сімдесят чотири) грн. 39 коп. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 23.05.2013 року апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» задоволено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.03.2013 року скасовано та ухвалено нове, в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» про стягнення процентів за вкладом, три проценти та інфляційних втрат - відмовлено. Відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України від 23 квітня 2014 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 травня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Згідно ухвали Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2014 року, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року залишено без змін. 02.09.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2610/8416/2012 виданого 26.08.2014 року Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ПАТ ""Комерційний банк "Надра" 26.09.2014 року на користь [PERSON] боргу в розмірі 5444474,39 грн. (т. 2 а.с. 146). 22.01.2015 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку зі стягненням боргу в розмірі 5444474,39 грн. (т. 2 а.с. 147-148). Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ ""Комерційний банк "Надра" сплатило борг в розмірі 5444474,39 грн., що підтверджується копією платіжної вимоги №686/1-1 від 26.01.2014 року (т. 2 а.с. 145). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року, ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2014 року, ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 серпня 2014 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28 березня 2013 року скасувати, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року, провадження у справі закрито. Відповідно до ухвали Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 18 січня 2016 року про закриття провадження у справі скасувано і справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Судами встановлено, що 22.04.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра», було укладено договір строкового банківського вкладу (депозит) № 850080, предметом договору було розміщення позивачем у відповідача депозитного вкладу в сумі 8313270,00 грн. на строк 12 місяців з виплатою в кінці строку процентів на суму депозитного вкладу з розрахунку 18,6 %. Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» 04.02.2011 року було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми товариства, шляхом перейменування Відкритого акціонерного товариства комерційний банк «Надра» в Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра». Судом встановлено, що 06.04.2009 року позивач повідомив відповідача про намір забрати депозитний вклад та нараховані проценти у зв'язку з настанням строку повернення вкладу. Як вбачається з виписки від 27.04.2009 року по рахунку № [NUMBER] в ВАТ КБ «Надра» та випискою по рахунку № [NUMBER] в філії ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» в м. Києві вклад та проценти позивачці не було повернуто. Рішенням Шевченківського районного суду від 18.11.2009 року було постановлено стягнути з ВАТ КБ «Надра» на користь позивачки [PERSON] суму депозиту, нараховані проценти та судові витрати в загальному розмірі 10714302,77 грн. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України). Позивач зазначає, що вклад та проценти за користування вкладом за період з 23.04.2008 року по 10.11.2009 року, повернено відповідачем лише 14.09.2011 року, а отже відповідачем відповідно до п.4.2. Договору повинні нараховуватись проценти за подальший фактичний час перебування вкладу на Вкладному рахунку з 11.11.2009 року по 13.09.2011 року. За розрахунком позивача сума процентів за цей період становить 2 833 358,68 грн., яка підлягає до стягнення з відповідача. Позивач вважає відмову відповідача у поверненні грошових коштів безпідставними, а дії такими, що порушують положення Конституції України, Цивільного Кодексу України, Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Договору про депозитний вклад, Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами. Відповідно до п. п. 1.2, 1.3 договору відкривається вкладний (депозитний рахунок) на ім'я вкладника, який закривається після закінчення строку дії договору та/або повернення коштів вкладнику. Так, пунктами 4.2, 4.4 договору строкового банківського вкладу (депозиту) «Класичний без поповнення» №850080 від 22.04.2008 року передбачено, що проценти на вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк до дня, що передує його поверненню вкладникові або списанню з вкладного рахунка вкладника. Проценти нараховуються щомісячно в кожний останній робочий день місяця. Сплата нарахований процентів за користування вкладом здійснюється в кінці строку договору шляхом перерахування на рахунок. Згідно з п. 3.4.4 вищезазначеного договору банк зобов'язується сплатити проценти і повернути вклад шляхом перерахування коштів на поточний рахунок вкладника (позивача у справі) або на інших умовах за згодою сторін в день настання дати повернення вкладу, зазначеної у п. 2.2, а також у випадку дострокового розірвання договору. Судом встановлено і вказані обставини не заперечувалися сторонами, що сума вкладу та нарахованих процентів за договором №850080 від 22.04.2008 року фактично була виплачена відповідачем ПАТ «КБ «Надра» позивачеві 05.09.2011, після ухвалення рішення суду в справі №2-8583/09. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) грошову суму (вклад) зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ст. 1060 ЦК України, за договором банківського строкового вкладу банк зобов'язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом з моменту закінчення строку, визначеного у договорі банківського вкладу. Відповідно ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав. Відповідно ч. 2 ст. 1070 ЦК України проценти, передбачені частиною першою цієї статті, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Відповідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Сферою регулювання ст.6 Конвенції є також виконання судового рішення. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначає, що п.1 ст.6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський суд з прав людини під терміном "власність" розуміє також грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача. Невиконанням обов'язку щодо повернення позивачу належних йому грошових коштів, відповідач порушує право позивача користуватися та розпоряджатися його майном: грошовими коштами в іноземній валюті (доларах США), отриманих як вклад, термін дії якого закінчився 12.03.2015 року. Європейський суд з прав людини у справі ZOLOTAS ПРОТИ ГРЕЦІЇ (No 2) зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Таким чином, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, беручи до уваги право сторін на справедливий розгляд їх справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги мають бути задоволені, оскільки з боку банку мало місце прострочення виконання грошового зобов'язання та як наслідок право позивача на отримання індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України за період прострочення. Проте, позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі по тексту - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Пунктом 1 ч. 5 цієї ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» обумовлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку. Отже, оскільки на підставі постанови Правління Національного Банку України від 05.02.2015р. №83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 р. №26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «Надра», проведення розрахунків із кредиторами здійснюється у черговості, визначеній ч.1 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Постановою Правління Національного Банку України від 04.06.2015 №356 постановлено про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра», а 05.06.2015р. рішенням №113 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації відповідача. Згідно з положеннями ст. 110 Цивільного кодексу України, особливості ліквідації банків встановлюються Законом України «Про банки та банківську діяльність». Відповідно до ст. 77 Закону України «Про банки та банківську діяльність», Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у день отримання рішення Національного банку України про ліквідацію банку набуває прав ліквідатора банку та розпочинає процедуру його ліквідації відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно з ч. 3 ст. 1 Закону про систему гарантування, відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України. Відповідно до ч. 8 Перехідних Положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Таким чином, для правовідносин, що виникають під час тимчасової адміністрації банку або ліквідації банку, яку здійснює уповноважена особа Фонду, пріоритетними є норми Закону «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до ст. 57 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вклади фізичних осіб у Державному ощадному банку України гарантуються державою, а на вклади фізичних осіб у комерційних банках поширюється дія Закону України «Про Фонд гарантування вкладів фізичних осіб», який, зокрема, визначає порядок відшкодування вкладів вкладникам банків-учасників (тимчасових учасників) Фонду. Аналізуючи докази, досліджені у ході судового розгляду справи, враховуючи, що з 05.06.2015р. розпочата процедура ліквідації, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення процентів на суму несвоєчасно повернутого вкладу, 3% річних та інфляційних витрат, враховуючи вимоги ст. ст. 36, 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», крім того, клопотання представника відповідача також не підлягає задоволенню, оскільки поворот виконання рішення не можливо застосувати, оскільки рішення суду було фактично виконано, що підтверджується копією платіжної вимоги №686/1-1 від 26.01.2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, беручи до уваги право сторін на справедливий розгляд їх справи, позовні вимоги мають бути задоволені, оскільки з боку банку мало місце прострочення виконання грошового зобов'язання та як наслідок право позивача на отримання індексу інфляції та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України за період прострочення, проте, враховуючи, що з 05.06.2015р. розпочата процедура ліквідації банку та згідно вимог ст. ст. 36, 46, 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, крім того, поворот виконання рішення не можливо застосувати, оскільки рішення суду було фактично виконано та позивачу сплачено кошти за рішенням суду в розмірі 5444474,39 грн., що підтверджується копією платіжної вимоги №686/1-1 від 26.01.2014 року, тому, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed