Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON], про стягнення заборгованості в сумі 341980,49 грн. за кредитним договором № 268К. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (третя особа) було укладено кредитний договір № 268К, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000,0 доларів США. В забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором, ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (відповідачка) уклали Договір поруки від 03.09.2007 року. [PERSON] (третя особа) взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконував, у зв'язку з чим станом на 08.04.2015 р. загальна заборгованість по кредиту становить 14552,36 Доларів США, з яких: 5354,98 Доларів США - заборгованість за кредитом; 4192,53 Доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4301,75 Доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 10,64 Доларів США - штраф (фіксована частина); 692,46 Доларів США - штраф (процентна складова). Відповідачці 06.03.2015 р. направлялась письмова вимога із зазначенням невиконаних боржником зобовязань по погашенню заборгованості по кредиту. А тому, позивач просив стягнути з відповідачки, як поручителя, заборгованість за кредитним договором № 268К в сумі 14552,36 доларів США, що за курсом НБУ станом на 08.04.2015 р. становить 341980,49 грн. та судові витрати. В судове засідання представник ПАТ КБ «Приватбанк» не зявився, однак до суду подав клопотання, в якому позовні вимоги підтримав, не заперечує проти заочного розгляду справи та просив судове засідання провести без його участі. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки, по-перше, позивачем належним чином не підтверджена сума заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 268К з врахуванням реалізованих транспортних засобів, по-друге, договір поруки, укладений з відповідачкою на момент звернення позивача до суду був припинений, тому що позивач мав право звернутись до відповідачки з вимогою про стягнення заборгованості [PERSON] за кредитним договором протягом шести місяців з моменту невиконання [PERSON] зобовязань перед банком за черговим платежем по кредитному договору, але цього не зробив. Крім цього, вказав, що оскільки рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 року, яким звернуто стягнення на транспортні засоби, належні [PERSON], було встановлено, що станом на 27.01.2012 року [PERSON] не виконував взяті на себе зобовязання за кредитним договором, то з цього часу слід рахувати шестимісячний строк протягом якого банк мав предявити позов до поручителя. Проте, позивач навіть після 31.08.2012 року, що є кінцевим терміном погашення зобовязань за кредитом, не звертався до відповідачки, як поручителя, з письмовими вимогами щодо сплати заборгованості по кредиту внаслідок порушення [PERSON] зобовязань по кредиту, а вперше надіслав таке повідомлення лише 06.03.2015 року та жодних доказів на спростування цих фактів у матеріалах справи немає. В судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: [PERSON] підтримав позицію представника відповідачки [PERSON] [PERSON] просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що між ЗАТ КБ «ПриватБанк»(Позивач) (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] (третя особа) було укладено кредитну угоду № 268К від 03.09.2007 р. (далі кредитний договір), відповідно до якого банк надав [PERSON] (третя особа) кредит у сумі 10000,0 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (п. 4.1 Кредитного договору) з кінцевим терміном повернення 31.08.2012 року (п. 1.3 Кредитного договору) для придбання та ремонту приміщення для майстерні, поповнення обігових коштів (п. 1.4 Кредитного договору) (а.с. 13-16). Згідно укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (третя особа) договору про видачу траншу № 268К/1 від 03.09.2007 року, який є невідємною частиною кредитного договору, [PERSON] (третя особа) отримав кредит у сумі 10000,0 доларів США шляхом видачі готівки через касу банку (п.2.1.2 Договору про видачу траншу) (а.с. 18). Додатком № 1 до договору про видачу траншу № 268К/1 від 03.09.2007 року є Графік погашення кредиту і відсотків за користування кредитом, в т.ч. відсотків і винагороди, згідно якого погашення кредиту, відсотків за користування кредитом та інших платежів мала проводитись щомісячно (а.с. 16 зворот, 17). Відповідно до п. 6.1. Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого із зобовязань по сплаті відсотків за користування кредитом, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 2.2.2, 2.3.1, 2.3.2, 2.3.3, 2.4.1, 4.1, 4.2, 4.3, 4.4 цього договору, п.п. 4.1, 4.2, 4.3, 4.4, договорів про видачу Траншів, а також Графіком погашення, термінів повернення кредиту, передбачених Графіком погашення кредиту, відсотків і винагороди, а також п.п. 1.3, 2.2.3, 2.3.3 даного договору, п.п. 1.3, 2.2.3, договорів про видачу траншів, а також графіком погашення, винагороди передбаченої п.п. 4,5, 4.6, а також п.п. 4.5, 4.6 договорів про видачу траншів позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню у розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який виплачується пеня. При порушенні позичальником будь-якого з грошових зобовязань, передбачених кредитним договором, більш ніж на 120 днів, у звязку з чим банк буде змушений звернутись до суду, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 250,0 грн. + 5% від суми позову. Кредитна угода № 268К від 03.09.2007 р. та Договір про видачу траншу № 268К/1 від 03.09.2007 р. діють до повного виконання сторонами своїх зобовязань. В якості забезпечення виконання зобовязань [PERSON] за Кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (Позивач) (правонаступник ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] (Відповідачка) був укладений Договір поруки № 268K від 03.09.2007 року (надалі договір поруки), відповідно до умов якого [PERSON] (відповідачка, поручитель) зобовязалась солідарно відповідати перед банком (позивач, кредитор) за виконання [PERSON] (відповідач, боржник) зобовязань в повному обсязі за Кредитним договором № 268K від 03.09.2007 року, укладеним між боржником ([PERSON]В.) та кредитором (ПАТ КБ «ПриватБанк»). Відповідно до п.п. 2, 4 договору поруки поручитель ([PERSON]В.) прийняла на себе обов'язок нести солідарну відповідальність перед банком за виконання обовязків за Кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник ([PERSON]В.), включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 19). Також даним договором поруки (п.п. 5,6,10,11) передбачено, що у випадку невиконання боржником будь-якого з обовязків за кредитним договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного обовязку, а поручитель зобовязаний виконати вимогу кредитора протягом 5 календарних днів з моменту отримання такої вимоги. Договір поруки діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором, а з вимогами щодо порушення права або законного інтересу сторони мають право звернутись до суду протягом 5 років. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. [PERSON] (третя особа) прийняті на себе зобовязання за Кредитним договором щодо повернення суми Кредиту, сплати процентів, та інших платежів належним чином не виконував та допустив виникнення заборгованості, внаслідок чого ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду. Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 268К від 03.09.2007 року на суму 61545,84 грн. звернуто стягнення на предмет застави, а саме автомобілі марки: «ЗИЛ 5301», 2005 року випуску, та «ГАЗ 33021», 2003 року випуску, шляхом їх продажу з укладенням від імені [PERSON] (третя особа) договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаних автомобілів з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а.с. 77-78). Звернувшись до суду вдруге, 30.04.2015 р., ПАТ КБ «Приватбанк» зазначило, що станом на 08.04.2015 року заборгованість [PERSON] (третя особа, боржник) перед позивачем по Кредитному договору складала 14552,36 Доларів США, що відповідно до службового розпорядження НБУ за офіційним курсом гривні від 08.04.2015 року, становить 341980,49 грн., в т.ч.: 5354,98 Доларів США - заборгованість за кредитом; 4192,53 Доларів США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 4301,75 Доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 10,64 Доларів США - штраф (фіксована частина); 692,46 Доларів США - штраф (процентна складова), що підтверджується розрахунком заборгованості за Кредитним договором (а.с. 5-7, 8). Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу станом на 23.12.2014 р., власником автомобіля «ЗИЛ 5301», 2005 року випуску, на який Рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 р. звернуто стягнення, значиться ТОВ «Автокредит плюс» (а.с. 87). Отже, автомобіль «ЗИЛ 5301» був реалізований на виконання рішення суду, а грошові кошти мали бути зараховані на погашення кредитних зобовязань [PERSON] перед банком. В поданій позивачем позовній заяві інформація про Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 р. про звернення стягнення на автомобілі «ЗИЛ 5301», 2005 року випуску, та «ГАЗ 33021», 2003 року випуску, за кредитним договором № 268К від 03.09.2007 р. відсутня, а з доданого до матеріалів справи розрахунку заборгованості [PERSON]В.(а.с. 5-7) не вбачається, що кошти, отримані ПАТ КБ «Приватбанк» від реалізації належного [PERSON] автомобіля «ЗИЛ 5301» зараховані в погашення його кредитних зобовязань. [PERSON] (третя особа, боржник) 25.05.2015 року звертався до ПАТ КБ «ПриватБанк» з листом про надання інформації щодо реалізації автомобіля марки «ЗИЛ 5301», 2005 року випуску, проте йому було відмовлено в наданні інформації, згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» від 04.06.2015 року вказана інформація є банківською таємницею (а.с.79-81). 22.03.2015 року поручителю [PERSON] (відповідачка) та [PERSON] (третя особа, боржник) у відповідності до п. 2.3.3 а) кредитного договору та п. 5 договору поруки, було надіслано повідомлення від 06.03.2015 року про наявну заборгованість за Кредитним договором № 268К від 03.09.2007 року та про необхідність у термін не пізніше 5-ти днів погасити заборгованість по грошових зобовязаннях за Кредитним договором (а.с. 9-10, 11-12). Проте, рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.06.2015 року, яке набрало законної сили 23.06.2015 року, було визнано припиненим договір поруки № 268К від 03.09.2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (відповідачка) для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] (третя особа) по кредитній угоді № 268К від 03.09.2007 року. У Постанові Верховного суду України від 17.09.2014 р. по справі №6-53цс14 зроблено правовий висновок щодо застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права частини четвертої статті 559 ЦК України у поєднанні з частиною другою статті 1050 ЦК України. Як передбачено ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою боржник і поручитель відповідають перед кредитором, як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлене договором поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як вбачається з Рішення Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 24.04.2012 р., станом на 27.01.2012 р. [PERSON] (боржник) уже порушив умови кредитного договору щодо повернення кредиту, сплати відсотків, за що йому була нарахована пеня та штрафи. Отже, його заборгованість за кредитом виникла у зв'язку з несплатою ним поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним, і при предявленні позову ПАТ КБ «Приватбанк» в розрахунок заборгованості станом на 27.01.2012 р. були включені всі нарахування за цим договором, в т.ч. і строк сплати по яких ще не настав, про що свідчить розрахунок заборгованості за договором № 268К. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Таким чином, Верховний суд України дійшов висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі [PERSON] (боржник) повинен був здійснювати кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Аналіз ч. 4 ст. 559 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку сааме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може всудовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. В матеріалах справи відсутні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», направлені [PERSON], як поручителю, про порушення кредитних зобовязань [PERSON], як боржником, за періоди, коли ним не виконувались умови кредитної угоди № 268К. А повідомлення від 06.03.2015 року, направлене [PERSON] 22.03.2015 р., про наявну заборгованість за Кредитним договором № 268К від 03.09.2007 року та про необхідність у термін не пізніше 5-ти днів погасити заборгованість по грошових зобовязаннях за Кредитним договором, направлено з порушенням шестимісячного строку. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, у Рішенні Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.06.2015 р., яким договір поруки визнано припиненим, зазначено, що оскільки п.1.3 кредитного договору встановлено строк виконання основного зобов'язання - не пізніше 31.08.2012 року, тому саме з цього моменту протягом шести місяців банк мав право пред'явити позов до поручителя [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості. Проте, як вбачається з позовної заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" з таким позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся тільки у квітні 2015 року - після спливу шестимісячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ст. 11 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене та те, що: позивачем не подано достатніх та беззаперечних доказів на обґрунтування суми заборгованості [PERSON] за Кредитною угодою № 268К від 03.09.2007 р. та доказів направлення вимоги про погашення такої заборгованості поручителю [PERSON]; строк протягом якого відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» мав право пред'явити свої вимоги до поручителя [PERSON] сплив, а жодних доказів, які б свідчили про його переривання, не здобуто; а також те, що рішенням Тлумацького районного суду Івано-Франківської області від 11.06.2015 року, яке набрало законної сили 23.06.2015 року, договір поруки № 268К від 03.09.2007 року, укладеним між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] (відповідачка) для забезпечення виконання зобовязань [PERSON] (третя особа) по кредитній угоді № 268К від 03.09.2007 року визнано припиненим, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення з [PERSON] (поручитель) заборгованості за кредитом є не обгрунтованими та не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи те, що в задоволенні позову слід відмовити, то понесені позивачем судові витрати по справі слід віднести на його рахунок. На підставі ст.ст. 525, 526, 530, 549, 550, 554, 559, 610, 611, 612, 1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed