Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

Заявник звернувся до суду із зазначеною заявою, в якій посилається на те, що на території Рокитнянської селищної ради Київської області знаходиться земельна ділянка розміром 3,69 умовних кадастрових гектара з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка згідно сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ №0100029, виданого на підставі рішення Рокитнянської РДА № 286 від 02.09.1996 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 715 від 26.09.2000 належала померлій [INFO] [PERSON] . Згідно з Додатком до протоколу зборів власників земельних часток (паїв) колишнього КСП "Нива" від 25.11.2015 вказана земельна ділянка на імя [PERSON] має № 570. [PERSON] була членом КСП "Нива" та працювала в колгоспі з 30.09.1950 по 11.12.1969, що підтверджується листом СТОВ "Нива". З повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00022653269 від 18.04.2019, виданого Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області, вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що зроблено актовий запис про смерть № 121 від 24.12.1980. Зазначає, що у фактичне володіння спадковим майном ніхто не вступив до цього часу і не звертався до нотаріуса по місцю відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується Інформаційною довідкою із Спадкового реєстру №56593406 від 20.06.2019. Просить визнати на підставі ст.1277 ЦК України відумерлою відкриту після померлої [INFO] в смт.Рокитне Київської області [PERSON] спадщину, яка являє собою право на земельну частку (пай) розміром 3,69 умовних кадастрових гектара на території Рокитнянської селищної ради Київської області, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії КВ № 0100029, виданого на підставі рішення Рокитнянської РДА № 286 від 02.09.1996 та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 715 від 26.09.2000. Заінтересована особа - Головне управління Держгеокадастру у Київській області, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду заяви, подала до суду відзив на позов, в якому просить провести розгляд справи без її представника. За викладеного та у відповідності до ст. 223 ЦПК України суд ухвалив провести розгляд заяви у відсутності представника заінстересованої особи. У судовому засіданні представник заявника [PERSON] заяву підтримала за викладених у ній обставин і підстав та просила задовольнити. Заслухавши у судовому засіданні представника заявника, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено із копії повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00022653269 від 18.04.2019, виданого Рокитнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Київській області, вбачається, що [PERSON] , проживаюча в [ADDRESS] , померла [INFO] , про що зроблено актовий запис про смерть № 121 від 24.12.1980. Після смерті [PERSON] за нею було визнано право на земельну частку (пай) в землях колективної власності КСП "Нива", що в смт Рокитне Київської області, розміром 3.69 умовних кадастрових гектарів, розташованої на території Рокитнянської селищної ради Київської області. Вказана обставина знаходить своє підтвердження із сертифікату на земельну частку (пай) серії КВ № 0100029, виданого на імя померлої на підставі рішення Рокитнянської районної державної адміністрації Київської області від 02.09.1996 та зареєстрованого 26.09.2000 за № 715 в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) . Після відкриття спадщини після померлої [PERSON] своїх прав на спадкове майно і в тому числі на зазначене право спадкодавиці на земельну частку (пай) ніхто не заявив і про що свідчить довідка Київського обласного державного нотаріального архіву № 2437/01-17 від 22.11.2019 в тім, що за оформленням спадщини в частині права на земельну частку (пай) померлої [INFO] [PERSON] ніхто до нотаріальної контори не звертався, спадкова справа не заводилася та не видавалася. Таким чином, зазначене право є невитребуваною спадщиною. Відповідно до положень ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою. Відповідно до частини першої, третьої статті 5 ЦК України (у редакції 2004 року) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно з частинами першою, третьою статті 1277 ЦК України (у редакції 2004 року) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції 2004 року) визначено, що правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно застосовуються також до спадщини, від дня відкриття якої до набрання чинності цим Кодексом спливло не менше одного року. Отже, норми пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей ЦК України застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529-531 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року). Зважаючи, що спадщина після смерті [PERSON] , відкрилася [INFO] , тобто до набрання чинності ЦК України (у редакції Закону 2004 року), суд приходить до висновку про застосування до правовідносин у даній справі норм законодавства, чинного на час відкриття спадщини, а саме ЦК Української РСР (у редакції 1963 року). Відповідно до положень п.5 ч.1 ст.555 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року) спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держав и, якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Доводи заявника на те, що правила статті 1277 ЦК України про відумерле майно мають застосовуватися до спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2003 року та не була прийнята ніким із спадкоємців, що мають право на спадкування відповідно до норм ЦК Української РСР, є безпідставними, оскільки зводяться до невірного розуміння заявником вимог законодавства та власного тлумачення норм матеріального права, а тому до уваги судом не беруться. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заява не грунтується на вимогах закону, а тому задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed