Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивач 15.05.2015 року звернувся до суду та, уточнивши позовні вимоги письмовою заявою від 27.10.2015 року, просив стягнути з Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, відшкодувати моральну шкоду у розмірі 30000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 03.06.2013 року він був прийнятий на роботу в Дочірнє підприємство «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на посаду заступника директора, а з 02.07.2013 року переведено на посаду директора. 20.06.2014 року позивач був звільнений за власним бажанням з підстав, передбачених ст.. 38 КЗпП України. Однак, розрахунок належних йому сум на день звільнення відповідачем здійснено не було, заборгованість по заробітній платі за період з 01.08.2015 року по 20.06.2014 року складає 47 817, грн., до теперішнього часу кошти виплачені не були. Крім того, відзначив, що унаслідок неправомірних дій відповідача з затримки виплати належних йому коштів йому завдана моральна шкода, яку оцінив на суму 30 000, 00 грн. Позивача у судове засідання 27.10.2015 року не з'явився, надав суду заяву, відповідно до якої просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на задоволенні. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи. Заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надано. Раніше 21.10.2015 року до суду надійшли заперечення на позов [PERSON], відповідно до яких позов не визнали, не погоджуються з наданим позивачем розрахунком заборгованості по заробітній платі, наполягають на його безпідставності та необґрунтованості, просили відмовити у повному обсязі. Однак, факту існування заборгованості не заперечували. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, та перевіривши наведені в позові доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що [PERSON] був прийняти 03.06.2013 року на посаду заступника директора Дочірнього підприємства «Санаторій «Красні зорі» ПРаТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», а з 02.07.2013 року його переведено на посаду директора підприємства. 20.06.2014 позивач був звільнений за власним бажанням з підстав, передбачених ст.. 38 КЗпП України. Зазначене підтверджується наявною у матеріалах справи копією трудової книжки серії [NUMBER] (а.с. 6-7). Однак, відповідач у порушення вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON] не здійснив свої обов'язки з виплати належних йому від підприємства сум по заробітній платі у день звільнення. За цим фактом позивач неодноразово звертався як до відповідача, так і до правоохоронних органів, про що свідчать його звернення до Державної інспекції України з питань праці, до Прокуратури Приморського району м.Одеси, Департаменту праці та соціальної політки Одеської міської ради (а.с. 34-43,35, 39, 40-45-47). Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України). Конституційний Суд України в Рішенні від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід'ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов'язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати (така правова позиція висловлена у рішенні Конституційного суду України від 15.10.2013 року у справі № 1-13/2013). У відповідності з ч. 1 ст. 47 і ч. 1 ст. 116 КЗпП України, сплата всіх сум, які належать працівнику від підприємства або закладу, проводяться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такого правового висновку дійшов ВСУ у рішенні від 29.01.2014 року по справі 6-144ц13. У відповідності до постанови пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розглядi справи про стягнення заробiтної плати у зв'язку iз затримкою розрахунку при звiльненнi, що працiвниковi не були виплаченi належнi йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї суми в день звiльнення, коли ж вiн у цей день не був на роботi, - наступного дня пiсля пред'явлення ним роботодавцевi вимог про розрахунок, суд на пiдставi ст. 117 КЗпП стягує на користь працiвника середнiй заробiток за весь перiод затримки розрахунку, а при непроведеннi його до розгляду справи - по день постановлення рiшення, якщо роботодавець не доведе вiдсутностi в цьому своєї вини. Сама по собi вiдсутнiсть коштiв у роботодавця не виключає його вiдповiдальностi. У разi непроведення розрахунку у зв'язку iз виникненням спору про розмiр належних до виплати сум вимоги про вiдповiдальнiсть за затримку розрахунку пiдлягають задоволенню у повному обсязi, якщо спiр вирiшено на користь позивача або такого висновку дiйде суд, що розглядає справу. Здійснення відповідних розрахунків визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З частини 1 статті 60 ЦПК України випливає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що при звільненні позивачу не були виплаченi належнi йому вiд підприємства суми, на заперечення цього відповідачем не надано допустимих та належних доказів, тому вимоги позивача щодо стягнення таких коштів є обґрунтованими та законними. На підставі вказаного вимоги позивача щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні також підлягають задоволенню. З матеріалів справи встановлено, що згідно штатного розкладу на 2014р. [PERSON] як директору було встановлено заробітна плата у розмірі 4347 грн.(а.с.20). Зазначене також підтверджується індивідуальними відомостями на нього з УПФ у Приморському район м.Одеси (а.с.48). таким чином середньоденна заробітна плата позивача складає 217,35 грн.= (4347*2): (28+19 дн). У зв'язку з наведеним вбачається, що на день звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата за період з 01.08.2013 року по 20.06.2014 року, тобто за 220 робочих днів. За розрахунком позивача заборгованість за цей період становить 47 817, 00 грн. (сорок сім тисяч вісімсот сімнадцять гривень 00 коп.) (середньоденна заробітна плата 217, 35 грн. ? 220 днів). Судом встановлено, що весь час затримки виплати заробітної плати у період з 20.06.2014 року по 27.10.2015 року становить 336 робочих днів, таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у відповідності до ст. 117 КЗпП України, становить 73 029 (сімдесят три тисячі двадцять дев'ять) гривень 60 копійки (217, 35 гривень Х 336 робочих днів). Що стосується позовних вимог у частині стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно до ст.. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", зокрема п. 4 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Постановою передбачено, що оскільки відшкодування моральної шкоди регулюється законодавчими актами, то необхідно з'ясувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин. Враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується спричинення позивачу моральної шкоди пов'язаної з погіршенням стану здоров'я внаслідок невиплати заробітної плати, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 30 000, 00 грн. слід відмовити. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи,

Outcome: partial