Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами , збільшеними в процесі розгляду справи, до Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" Міністерства внутрішніх справ України, про скасування наказу №92 (розпорядження) від 02.06.2014 року про звільнення з роботи у зв'язку із скороченням посади молодшої медичної сестри; скасування наказу №162 (розпорядження) від 31 серпня 2014 року про звільнення у зв'язку із закінченням строку трудового договору ( п.2 ст. 36 КЗпП України); поновлення на посаді молодшої медичної сестри пансіонату при МРЦ «Кремінці» МВС України та скасування запису в трудовій книжці - наказу №06 від 31.08.2014 року про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП); стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 31.08.2014 року по день винесення рішення , виходячи із середньої місячної заробітної плати в розмірі 1400 грн.; стягнення недонарахованої заробітної плати у зв'язку із незаконним переведенням на 0,5 ставки ; стягнення доплати до заробітної плати у розмірі 25 % згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007 року ; стягнення надбавки за шкідливі умови праці у розмірі 10% за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007року ; визнання незаконним переведення на посаду офіціанта без її згоди; стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000 грн., стягення вихідної допомоги в розмірі 1700 грн. ; стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 8 113,35 грн.; стягнення заборгованої індексації з компенсацією за період з 2006 року по час звільненн; визнання дій відповідача щодо надання довідок про виплачену та нараховану заробітну плату неправомірними. Позовні вимоги, підтримані в судовому засіданні, позивачка обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з Медичним реабілітаційним центром "Кремінці" Міністерства внутрішніх справ України . Згідно наказу №41-К по МРЦ МВС України «Кремінці» від 27 квітня 2006 року її було прийнято на роботу молодшої медичної сестри з 1 травня 2006 року. В період роботи їй надавались відпустки по догляду за дітьми. Відповідно до наказу №57 по МРЦ «Кремінці» від 26.03.2014 року вона, як молодша медична сестра МРЦ «Кремінці», приступила до роботи в пансіонат МРЦ «Кремінці» у зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до чотирьох років. Наказом № 60 від 02 квітня 2014 року МРЦ "Кремінці" її було попереджено про звільнення з роботи 02.06.2014 року у зв'язку із скороченням її посади (п. 1 ст. 40 КЗпП України) і про неможливість її подальшого працевлаштування. Наказом №92(розпорядження) про припинення трудового договору з 02.06.2014 року її скорочено з посади молодшої медичної сестри. Наказом (розпорядженням) №93 від 02.06.2014 р. її прийнято на роботу з 03.06.2014 р. до 31.08.2014р. в дитяче відділення (на 20 ліжок в період з червня по серпень 2014 р.) на посаду молодшої медичної сестри. Наказом №162 (розпорядженням) від 31 серпня 2014 року її звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає наказ №92 (розпорядження) про припинення трудового договору з нею з 02.06.2014 року та наказ №162(розпорядження) від 31 серпня 2014 року про звільнення незаконними, такими, що порушують її право на працю та підлягають скасуванню, враховуючи наступне. Керівник підприємства МРЦ"Кремінці" не мав жодних правових підстав та не був уповноважений здійснювати скорочення її посади, адже на підставі наказу МВС України №576 від 12.06.2013 р. вже відбулося скорочення чисельності працівників, пов'язаних із реорганізацією МРЦ«Кремінці» МВС України, штат МРЦ «Кремінці» було затверджено та встановлено кількість одиниць посад молодшої медичної сестри. Її звільнення з посади молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці» МВС України у зв'язку із скороченням посади на підставі ст. 40 п. 1 КЗпП України було недопустимим, проведено всупереч ст.ст.42, 184 КЗпП України, без урахування того, що вона є матеріально незабезпеченою, одинокою матір'ю, на утриманні якої перебувають двоє малолітніх дітей : дочка [PERSON], 2007 року народження ;син [PERSON], 2010 року народження. Заяву про прийняття її на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення на період з 03.06.2014 року по 31.08.2014 року МРЦ «Кремінці» було написано нею вимушено під психологічним тиском, оскільки у зв'язку із звільненням з займаної посади згідно наказу №92 від 02.06.2014 року через скорочення посади вона залишилася безробітною та як одинока матір змушена була матеріально забезпечувати своїх малолітніх дітей. За час вимушеного прогулу відповідач зобов»язаний виплатити їй заробітну плату з 31 серпня 2014 року по день винесення рішення. Відповідачем було порушено її трудові права, а саме з 27.04.2006 року по час звільнення 02.06.2014 року її переводили на 0.5 ставки, не повідомляючи про це в порушення вимог ст.ст.32, 103 КЗпП України. Відповідач не доплачував їй доплату до заробітної плати у розмірі 25% згідно ЗУ «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за період з 27.04.2006 року по 23.04.2007 року та незаконно перевів без її згоди на іншу посаду. Їй не було виплачено доплати до посадового окладу 10% за шкідливі умови праці. Після незаконного звільнення вона перебувала у стані морального пригнічення, дискомфорту та постійних стресів, у неї склалося скрутне матеріальне становище, оскільки на її утриманні перебувають двоє малолітніх дітей, а будь-яких інших джерел доходів у неї немає, колишній чоловік не допомагає їй. Внаслідок неправомірної поведінки відповідача у неї погіршився стан здоров'я, порушився нормальний сон, вона постійно перебуває у пригніченому стані, у стані депресії, часто нервується, морально переживає, емоційно перенапружується, втратила спокій та нормальний життєвий ритм. Тому відповідно до ч.1 ст.237-1 КЗпП України вважає, що з відповідача слід стягнути 10 000 грн. моральної шкоди. Вказує, що вона вправі звернутися до суду з позовом про стягнення належної їй заробітної плати без обмеження будь-яким строком. На день звільнення відповідачем не був проведений із нею розрахунок, вихідна допомога згідно ст. 44 КЗпП України їй не виплачувалася.Тому з відповідача підлягає стягненню 1 700 грн. вихідної допомоги. Крім того, відповідачем порушено її право щодо строків розрахунку при звільненні, передбачених ст. 116 КЗпП України, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , що складає 8 113,35 грн. Також з відповідача підлягає стягненню індексація заробітної плати з компенсацією за період роботи у відповідача з 2006 року по момент звільнення відповідно до вимог ч. 5 ст. 2 Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» . Надані відповідачем суду довідки про виплачену та нараховану їй заробітну плату містять недостовірну інформацію в порівнянні з розрахунковими чеками, а тому дії відповідача в цій частині є неправомірними . Представники відповідача, заперечуючи позовні вимоги зазначили, що позивачкою пропущено строк звернення до суду за захистом цивільних прав та інтересів у сфері трудових правовідносин, жодних порушень її трудових прав зі сторони відповідача не було, оскільки трудові договори укладались з її власної волі, що не суперечить чинному законодавству України, тому позовні вимоги є недоведеними, безпідставними та необгрунтованими. Позивачкою не зазначено достатні докази, що підтверджують кожну обставину. Позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, починаючи з 2006 року, і з вказаного моменту у неї не виникало жодних скарг та претензій з приводу будь-яких порушень її трудових прав. Відповідно до наказу МВС України № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» скасовано штат та скорочено всі 96 посад, в тому числі 57 одиниць по МРЦ та 39 по пансіонату МРЦ. На виконання наказу МВС України, начальником МРЦ «Кремінці» видано наказ № 60 від 02.04.2014 року, згідно якого скорочено посаду, яку обіймала [PERSON] З даним наказом було ознайомлено позивачку. Так як постійні робочі місця було скорочено, відповідач запропонував позивачці роботу в пансіонаті, що діє сезонно, тому що відповідачу були потрібні працівники аналогічної кваліфікації. При цьому відповідач виходив з того, що переважне право на укладення трудового договору у разі поворотного прийняття на роботу надається особам, зазначеним у статті 42 КЗпП України , в тому числі сімейним - за наявності двох і більше утриманців. Посилання позивачки на норму статті 184 КЗпП не є коректним, адже її дітям на момент скорочення було більше ніж три роки. Про те , що вона є одинокою матір»ю позивачка не повідомляла керівництво МРЦ, і будь-які дані про це в її особовій справі відсутні. Звільнення позивачки за скороченням штату відбувалось з дотриманням усіх процедур та вимог законодавства. З моменту звільнення за скороченням штату розпочався перебіг строку позовної давності, передбачений статтею 233 КЗпП України, який сплив 02.07.2014 року. За строковим договором позивачка виконувала роботу в іншому структурному підрозділі, який діє сезонно. Позивачка за власним бажанням власноручно написала заяву про призначення на нову посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення, яке функціонує з червня по серпень, вказавши строк роботи. Наказом № 93 від 02.06.2014 року з позивачкою було закріплено укладання нового строкового договору, який жодним чином не пов'язаний з попереднім та має інші ознаки: сезонності та строковості. 31.08.2014 року року наказом № 162 позивачку звільнено з посади молодшої сестри в зв'язку з закінченням трудового договору, про що позивачка була ознайомлена. Відповідач з дотриманням вимог статті 42-1 КЗпП надав позивачці переважне право на укладення трудового договору на умовах строкового трудового договору з сезонним характером роботи. Отже, позивач прийняла рішення працевлаштуватись на сезонну роботу, усвідомлюючи строковість трудового договору. Твердження позивачки, що з моменту її прийняття на роботу, тобто з 27.04.2006 року по момент звільнення 02.06.2014 року її періодично переводили на 0,5 ставки, не повідомляючи про це, не відповідає дійсності, так як протягом періоду перебування позивачки у трудових відносинах з відповідачем здійснювались переводи працівників на 0,5 посадового окладу, що було зумовлено нестачею коштів на заробітну плату. Період тимчасового переведення охоплює один рік роботи позивача (2006-2007), крім того, твердження позивачки в тій частині, що вона при цьому виконувала повну місячну норму праці не заслуговує на увагу, оскільки спростовується даними табелів-графіків. Вимога позивача про застосування вимог статті 117 та 237-1 КзпП з прив'язкою до статті 116 КЗпП не може бути застосована, так як є пропущеним трьохмісячний строк, передбачений ст. 233 КЗпП. Позивачці про розрахунок стало відомо в день її звільнення з основного місця роботи, день звільнення є останнім днем роботи - 02.06.2014 року. Підтвердженням повного розрахунку з позивачкою є довідка з бухгалтерії. Отже, щодо застосування норми статті 117 КЗпП України, пропущено строк позовної давності, який сплив 02.09.2014 року, а позовну заяву подано 24 вересня 2014 року. Позивачка голослівно стверджує, що їй не виплачували доплату до заробітної плати в розмірі 25%, передбачену Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» за час роботи в МРЦ « Кремінці», оскільки така доплата здійснювалася, що стверджується довідками бухгалтерії. Також позивачці виплачувалась надбавка за шкідливі умови праці , установлена з 2009 року згідно проведеної атестації робочих місць 12.10.2009 року, а також виплачувалась індексація, коли величина індексу споживчих цін перевищувала поріг інфляції . При звільненні [PERSON] 02.06.2014 року адміністрацією МРЦ було проведено з нею повний розрахунок та виплачено компенсацію за невикористану відпустку в сумі 256, 85 грн. , а згідно наказу № 210 від 22.10.2014 року позивачці виплачено вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку в зв»язку з звільненням з роботи згідно п. 1 ст. 40 КЗпП. Записи в трудовій книжці про переведення на іншу посаду відсутні, тому є безпідставними позовні вимоги про визнання незаконними переведень на посаду офіціанта. Передбачених статтею 237-1 КЗпП України підстав відшкодування моральної шкоди позивачка не довела, оскільки жодним чином не конкретизувала та не підтвердила характеру і тривалості страждань, погіршення стану свого здоров'я, істотних вимушених змін у її життєвих стосунках, не навела доказів причинно-наслідкового зв'язку між її звільненням за скороченням штату та моральним пригніченням та постійними стресами. Твердження позивачки про те, що вона під психологічним тиском змушена була писати заяву про прийняття її на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення на період з 03.06.2014 по 31.08.2014 року є безпідставними та такими, що не відповідають дійсності, оскільки вона була повідомлена про звільнення та про те, що з нею укладається строковий договір на час функціонування сезонного дитячого відділення. Враховуючи наведене , просять відмовити в задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази та оцінивши досліджені докази в сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу №41-К по МРЦ «Кремінці» МВС України від 27 квітня 2006 року позивачку [PERSON] було прийнято на роботу молодшою медичною сестрою з 1 травня 2006 року. В період роботи позивачці надавалися відпутски по догляду за дітьми. Відповідно до наказу № 57 по МРЦ МВС України «Кремінці» від 26.03.2014 року з 26.03.2014 року позивачка приступила до роботи в пансіонат МРЦ «Кремінці» у зв'язку з закінченням відпустки по догляду за дитиною до чотирьох років згідно поданої нею заяви. У зв»язку із змінами у штатах МВС України на підставі наказу № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» та реорганізацію в МРЦ « Кремінці» у відповідача було скорочено всі 96 посад і згідно наказу № 99 від 25.06.2013 року всіх працівників було попереджено про майбутнє звільнення по п. 1 ст. 40 КЗпП України та ознайомлено з даним наказом. Оскільки на той час позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною , про звільнення з роботи з 02.06.2014 року у зв'язку із скороченням її посади згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України та неможливість її подальшого працевлаштування позивачка була попереджена наказом № 60 від 02.04.2014 року МРЦ "Кремінці"та ознайомлена з даним наказом, що підтверджується її підписом. Наказом № 92 (розпорядженням) від 02.06.2014 року про припинення трудового договору позивачку звільнено з посади молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці» з 02.06.2014 року відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. При звільненні позивачки з роботи роботодавець повинен був виконати вимоги ч. 3 ст 184 КЗпП про те , що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Як вбачається з наданого витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України , позивачка є одинокою матір»ю і має дитину віком до 14 років - сина [PERSON] , [INFO] . Як встановлено , згідно наказу МВС України № 576 від 12.06.2013 року «Про організаційні зміни в МВС» в МРЦ «Кремінці» мала місце тільки реорганізація Медичного реабілітаційного центру « Кремінці» в зв»язку із змінами у штатах, а не його ліквідація. Отже, при звільненні позивачки з ініціативи МРЦ « Кремінці» не були дотримані установлені законом заборони її звільнення, передбачені вимогами ч. 3 ст 184 КЗпП, а тому суд приходить до висновку про незаконність наказу №92 (розпорядженням) від 02.06.2014 року і наявність підстав для його скасування та в зв»язку з цим про поновлення позивачки на роботі на посаді молодшої медичної сестри пансіонату МРЦ «Кремінці» і стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі суд одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці", п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передували звільненню. Вимога [PERSON] щодо стягнення коштів за вимушений прогул згідно частини 2 ст.235 КЗпП України підлягає задоволенню. При розрахунку розміру стягнення суд виходить із довідки, наданої відповідачем про її середньомісячну заробітну плату за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, середньоденний заробіток за ці місяці становить 89,14 грн. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, який суд визначає в межах заявлених позовних вимог за період з 31.08.2014 року по 03.03.2015 року, становить 11 588,20 грн. ( 130 робочих днів х 89,14 грн.) і підлягає стягненню на користь позивачки. Посилання відповідача на пропущення позивачкою встановленого законом місячного строку звернення до суду щодо оскарження звільнення з роботи по п. 1 ст. 40 КЗпП України є безпідставними , виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Як вбачається з матеріалів справи, з наказом про звільнення позивачка була ознайомлена 02.06.2014 року, однак, будь-які докази того, що до вересня 2014 року позивачці було вручено копію наказу про звільнення або видано трудову книжку, відсутні.Однак саме з цим законодавець пов»язує початок перебігу строку звернення до суду за вирішенням спору про звільнення з роботи . Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки на заперечення позовних вимог представниками МРЦ «Кремінці» не надано суду доказів про те, що до вересня 2014 року, тобто до часу звернення з позовом до суду, позивачці було вручено копію наказу про звільнення та видано трудову книжку, суд приходить до висновку , що позивачка звернулася з позовом до суду 24.09.2014 року у встановлений законом місячний строк з часу отримання копії наказу та трудової книжки, що мало місце вже після її звільнення по закінченню строкового трудового договору. Що стосується заявлених позовних вимог про стягнення відшкодування моральної шкоди , яку позваичка оцінює в 10 000 грн., суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. За змістом указаного положення закону, підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст.237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що відповідачем було порушено право позивачки на працю і таке порушення призвело до моральних страждань , втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, оскільки вона залишилася без роботи, що потягло за собою переживання, нервові стреси , пригнічення, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивачки та стягнення на її користь 5 000 грн. відшкодування моральної шкоди. Наказом (розпорядженням) №93 від 02.06.2014 року Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" МВС Українипозивачку прийнято на роботу з 03.06.2014 року до 31.08.2014 року в дитяче відділення (на 20 ліжок в період з червня по серпень 2014 року) на посаду молодшої медичної сестри. Наказом №162 (розпорядженням) від 31.08.2014 року Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" МВС України позивачку звільнено з роботи у зв'язку із закінченням строку трудового договору п.2 ст. 36 КЗпП України. Із заяви позивачки від 02.06.2014 року вбачається, що 02.06.2014 року вона подала відповідачу заяву про прийняття її на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення МРЦ «Кремінці», який функціонує з червня по серпень з 03.06.2014 року по 31.08.2014 року. Будь -яких доказів щодо застосування до позивачки тиску зі сторони адміністрації відносно написання зазначеної заяви суду не надано. Відповідно до положень ст.23 ч.2 КЗпП України, строковий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України, укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Таким чином суд приходить до висновку , що позивачка за власним бажанням власноручно написала заяву про прийняття її на роботу на посаду молодшої медичної сестри в дитяче відділення, яке функціонує з червня по серпень 2014 року, вказавши строк роботи. Наказом № 93 від 02.06.2014 року Медичного реабілітаційного центру "Кремінці" з позивачкою було закріплено укладання нового строкового договору, який жодним чином не пов'язаний з попереднім, має ознаки сезонності та строковості, по закінченні якого позивачка була звільнена з роботи згідно вимог чинного законодавства. Тому правові підстави для скасування наказу № 162 від 31.08.2014 року та скасування запису в трудовій книжці - наказу № 06 від 31.08.2014 року про звільнення з роботи в зв'язку із закінченням строку трудового договору (п.2 ст. 36 КЗпП) відсутні. Поряд з цим, звільнення позивачки як одинокої матері, мало бути здійснене з обов»язковим її працевлаштуванням після звільнення по закінченні строкового трудового договору , як це передбачено ч. 3 ст. 184 КЗпП України. Належні позивачці суми при звільненні з роботи виплачено з порушенням вимог ст. 116 КЗпП України, зокрема, вихідну допомогу в розмірі середньомісячного заробітку в зв»язку з звільненням з роботи згідно п.1 ст. 40 КЗпП позивачці виплачено згідно наказу № 210 від 22.10.2014 року. Однак, суд прийшов до висновку про підставність позовних вимог позивачки щодо поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в зв»язку з чим позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до задоволення не підлягають. Із матеріалів справи вбачається, що протягом 2006 року позивачку переводили на 0,5 ставки без дотримання вимог ст. 32 КЗпП України щодо повідомлення не пізніше ніж за два місяці, тому суд приходить до висновку про те, що позивачці слід провести доплату до повного посадового окладу. Розмір заробітної плати до повного окладу складає 1097, 24 грн. відповідно до представленого відповідачем розрахунку. При цьому суд враховує, що згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Щодо вимог позивачки про стягнення індексації з компенсацію, доплати до посадових окладів у розмірі 25% згідно Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», надбавки за шкідливі умови праці , визнання незаконним переведення на посаду офіціанта столової, визнання неправомірними дій щодо надання суду довідок про заробітну плату, які містять недостовірну інформацію, то такі не доведені позивачкою і не підлягають до задоволення. Судом встановлено , що розміри належних позивачці заробітних плат представлені відповідачем у відповідних достовірних довідках, з яких вбачається, що позивачці виплачувались гірські , індексація та доплата за шкідливі умови праці. Оплата праці позивачки здійснювалася на підставі наказу №308/519 від 05.10.2005 року «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров'я та установ соціального захисту населення». Відповідно до п.1.6. наказу, конкретні розміри доплат, надбавок та інших виплат визначаються керівником закладу, установи за рахунок і в межах фонду заробітної плати та відображаються в розрахункових відомостях на виплату заробітної плати. Пункт 3.4.5. наказу передбачає, що доплата за шкідливі умови праці установлюється за результатами атестації робочих місць. Згідно протоколу така атестація проведена у відповідача лише 12.10.2009 року. Тому доплата за шкідливість проводилась після 2009 року. Тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Питання судових витрат по справі суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 23, 24 , 32, 36, ч. 1 ст. 40, ст.ст. 116, 117, ч. 3 ст. 184, ст.ст. 233, 235, 237-1 КЗпП України, ст.ст. 27 Закону України «Про оплату праці»,

Outcome: partial