Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Представник позивача - адвокат Меланчук І.В. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ «ПІВДГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику у разі ушкодження здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач працюючи на підприємстві відповідача в період часу з 23 жовтня 1967 року по 15 травня 1975 року помічником машиніста екскаватора рудника, з 15 травня 1975 року по 21 липня 1993 року машиністом екскаватора рудника, виконував роботи в умовах впливу на організм загальної вібрації, рівень якої перевищував гранично допустимий через конструктивні недоліки машин, що підтверджується актом від 21 липня 1993 року розслідування професійного отруєння та професійного захворювання. У зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічні професійні захворювання - вібраційна хвороба. 01 жовтня 1993 року [PERSON] вперше пройшов огляд лікарсько-трудовою експертною комісією, де йому було визначено ступень втрати професійної працездатності - 25% по вібраційній хворобі. В подальшому позивач періодично проходив переогляди лікарсько-трудовою експертною комісією та за результатами огляду ЛТЕК 02 листопада 1995 року позивачу визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% по вібраційній хворобі та встановлено 3 групу інвалідності з переоглядом. 11 грудня 2001 року позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 35% по вібраційній хворобі та встановлено 3 групу інвалідності з 01 листопада 2001 року - безстроково, визначено необхідність в оздоровленні в профілакторії. У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями порушено звичний спосіб життя позивача, він постійно відчуває стійкий біль та обмеження рухів у шийному відділі хребта, відчуття оніміння правої руки, слабкість у верхніх кінцівках, підвищену мерзлякуватість кистей. Його турбує обмеження рухомості в плечових суглобах, що супроводжується загальною слабкістю організму. Внаслідок болісних відчуттів у верхніх кінцівках порушується сон позивача, що призводить до відчуття втоми, загальної слабкості, зниження уваги. Професійне захворювання призводить до необхідності у систематичному лікарському спостереженні, залучення додаткових зусиль для організації свого життя. Втрата працездатності призвела до відсутності у позивача можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, обмежило можливість приділяти час своєму інтелектуальному та духовному розвитку, приділяти увагу близьким та рідним. Вібраційна хвороба призводить до асиметрії та зміні артеріального тиску, загальної слабкості, дратівливості, головного болю, запаморочення, болю у ділянці серця. Розуміння безстроковості вказаних негативних наслідків професійного захворювання викликає у позивача негативні емоції, відчуття тривоги, переживання за свої майбутнє. Від отриманих професійних захворювань та їх наслідків позивач відчуває моральні страждання і переживання. Просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 35 місячних розмірів мінімальної заробітної плати визначений станом на 01 січня 2021 року Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік», а саме 210000 грн. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 лютого 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 07 квітня 2021 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Представником відповідача подано відзив на позов, з якому зазначають, що Актом від 21 липня 1993 року встановлені причини виникнення у позивача професійного захворювання. Останній пропрацював у відповідача в шкідливих умовах 23 роки, звільнений 20 січня 2016 року у віці 72 роки. Позивачу було відомо про шкідливі умови праці без яких неможлива конкретна робота на гірничому підприємстві, але свідомо продовжував працювати на таких умовах, отримуючи за це відповідні пільги, компенсації та більшу оплату. Для отримання права на пенсію на пільгових умовах достатньо пропрацювати лише 10 років. Вважають, що оскільки відсоток втрати професійної працездатності позивачу встановлено 01 жовтня 1993 року, тому слід застосовувати до даних правовідносин положення ЦК УРСР, Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472, відповідно до яких розмір відшкодування визначається судом…, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати, що станом на день подання позовної заяви становить 30 000 грн. Крім того, відповідно до норм вказаних правових актів моральна шкода підлягає відшкодуванню підприємством при доведеності вини. В даному випадку покладати провину лише на відповідача вважають безпідставним, оскільки АТ «ПІВДГЗК» повідомляло позивача про наявність шкідливих факторів на його робочому місці, при цьому виконував всі вимоги законодавства та колективного договору щодо компенсації за роботу в таких умовах, забезпечував засобами колективного та індивідуального захисту. На думку представника відповідача, позивач не дбав про особисту безпеку та перевищений термін роботи позивача в шкідливих умовах призвів до встановлення йому професійного захворювання. Із наведених позивачем обставин не вбачається яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і як наслідок він отримав моральні страждання. Вказують, що в обґрунтування моральних страждань в позові зазначено, що втрата працездатності позивача призвела до відсутності можливості в достатній мірі реалізовувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, однак позивач звільнився з підприємства у віці 72 роки,тобто продовжував працювати після досягнення пенсійного віку. Зазначені в позові наслідки вібраційної хвороби не знаходять підтвердження у виписних епікризах, останній з яких датований 22 червня 2013 року. Позовні вимоги вважають необґрунтованими та визначеними без урахування засад розумності, виваженості та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , слідує, що 23 жовтня 1967 року він прийнятий на роботу на підприємство відповідача помічником машиніста екскаватора рудника. 15 травня 1975 року переведений машиністом екскаватора рудника, 31 травня 1994 року переведений продавцем продовольчих товарів рудоуправління, 07 травня 2001 року переведений підсобним робітником рудоуправління, 20 січня 2016 року - звільнений за власним бажанням (а.с.30-40). Із копії акту розслідування профотруєння та профзахворювання від 21 червня 1993 року видно, що проведено розслідування професійного захворювання машиніста екскаватора [PERSON] , визначений діагноз: вібраційна хвороба, причиною захворювання вказано: рівень вібрації перевищує допустимий в 3Дб, тривалий вплив на організм загальної вібрації (а.с.18). Відповідно до виписки з акту освідування у ЛТЕК від 01 жовтня 1993 року [PERSON] встановлено 25% втрати професійної працездатності у зв`язку з профзахворюванням з переоглядом (а.с.8-9). Висновком ЛТЕК від 02 листопада 1995 року позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності за профзахворюванням та встановлена 3 група інвалідності (а.с.10). В подальшому позивач періодично проходив переогляди ЛТЕК, на яких підтверджувався вказаний відсоток втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності (а.с.10-17). Згідно виписки з акту освідування у ЛТЕК від 11 грудня 2001 року при черговому переогляді позивачу встановлено 35% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково. Діагноз професійного захворювання: вібраційна хвороба 1-2 ст., з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії (а.с.16-17). Відповідно до наданих лікарських довідок, виписних епікризів, виписки з медичної картки стаціонарного хворого видно, що позивач в період з 1994 року по 22 червня 2013 року періодично проходив стаціонарне лікування в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.19-29). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім?ї, і рівних та невід?ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з?ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. N 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. Встановлено, що позивачу первинно висновком ЛТЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності 01 жовтня 1993 року у зв`язку з професійними захворюваннями, тобто встановлено наявність втрати професійної працездатності, що надало йому право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, тому суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року (в редакції що діяла станом на 01.10.1993). У відповідності до положень п.11 вказаних Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків (далі Правила), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР ( який діяв станом на дату виникнення правовідносин між сторонами) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Бездіяльність відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці позивача, як передбачено ч.2 ст. 153 КЗпП України, призвели до втрати позивачем професійної працездатності та встановлення групи інвалідності. Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, зобов`язаний відповідати за завдану позивачу шкоду. Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, якими б підтверджувалось наявність у нього моральних страждань через втрату працездатності, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на ПАТ «ПІВДГЗК», оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 21 липня 1993 року визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з тим, що рівень вібрації за місцем роботи перевищував допустимий та тривалий час впливав на організм позивача. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідача - АТ «ПІВДГЗК» не надало. Крім того, сам факт втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності: первинно встановленої 01 жовтня 1993 року - 25% та при черговому переогляді - 11 грудня 2001 року- 35 % стійкої втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності встановлені безстроково. Ознайомлення свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а тому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач був ознайомлений про наявність шкідливих факторів на його робочому місці, та саме перевищення терміну роботи позивача в шкідливих умовах призвели до встановлення йому професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 №1-рп/2004р. встановлено, що ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності заподіюють йому моральні й фізичні страждання (п.4.1). Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення його звичайного способу життя та вимагає додаткових зусиль для його організації. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, а тому суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає компенсації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, наявність шкідливих умов праці, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування профотруєння та профзахворювання від 21 липня 1993 року - причиною профзахворювань є перевищений рівень вібрації та її тривалий вплив на організм позивача та даний акт підприємством - відповідачем не було оскаржено. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР, в редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн, тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності дорівнює 30000 грн, а максимальний - 1 200 000 грн. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд також враховує глибину і тривалість моральних страждань позивача, характер отриманого ним професійного захворювання, відсоток втрати професійної працездатності в розмірі 35%, встановлення третьої групи інвалідності, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача АТ «ПІВДГЗК» в шкідливих умовах праці, що склала більше 26 років, а також враховує, що позивач після встановлення втрати професійної працездатності продовжив працювати на підприємстві відповідача в рудоуправлінні та звільнений з роботи за власним бажанням у віці 72 роки. Разом з тим, суд враховує, що встановлення ступеню втрати професійної працездатності це зниження здатності виконувати трудові обов`язки за професією, та жодним чином не означає втрату здатності вести звичний спосіб життя, інтелектуального та духовного розвитку, втрату можливості приділяти увагу близьким та рідним. Також доказів про стан здоров`я позивача в період з липня 2013 року по дату звернення з позовом - суду не надано. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 100 000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 3 групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв?язку з тим, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового зборуза подання даного позову, останній підлягає стягненню з відповідача в доход держави у розмірі 1000 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, ст.ст. 153, 173, 237-1 КзПП України, ст. 12 Закону України "Про охорону праці" (в редакції від 05.06.1996 року) та

Outcome: partial