Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася в суд із вказаним позовом. Посилається на те, що 08.08.2014 р. між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір № SAMDNWFD0070053217700, відповідно до якого вона передала банку грошові кошти у сумі 24000 доларів США, для розміщення на депозитному вкладі, строком до 08.01.2015 р. включно. Банком було відкрито особовий рахунок № [NUMBER], на який зараховано вклад. На суму вкладу нараховуються 10 % річних, які зараховуються на її особовий рахунок. Період нарахування відсотків на вклад - один місяць. Вона неодноразово зверталася до банку про повернення вкладу, внесеного на підставі договору разом із нарахованими відсотками. 20.04.2015 р. - звернулася з письмовою вимогою, але відповідач не реагує на її звернення. У зв'язку з чим, 21.04.2015 р. вона подала до суду позов про зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" вчинити дії. Рішенням Тячівського районного суду від 02.09.2015 р., яке ухвалою апеляційного суду залишено без змін, ПАТ КБ "Приватбанк" зобов'язано видати їй одноразовою операцією через касу, належні їй валютні кошти за договором № SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 р., з нарахованими відсотками у розмірі 27280.44 доларів США. 10.03.2016 р. Тячівським районним судом було видано виконавчий лист № 307/1451/15-ц, та на його підставі державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Коломийцевим К.В. відкрито виконавче провадження. 10.03.2017 р. цим же державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 307/1451/15-ц. Таким чином, рішення суду з вимогою про зобов'язання вчинити певні дії неможливо виконати, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з позовом до банку про стягнення грошових коштів за договором № SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 р. Незалежно від виду вкладу, банк зобов'язаний видати суму вкладу або його частину на першу вимогу вкладника-фізичної особи і не може зменшувати суму вкладу шляхом застосування штрафних санкцій, невиплати процентів за вкладом чи інших можливих форм відшкодування збитків банку. Отже, банк не виконав свої зобов'язання в добровільному порядку, чим заборгував їй суму вкладу та відсотки за депозитом. Враховуючи, що банк взяті на себе договірні зобов'язання за договором № SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 р. не виконав, вважає, що з нього слід стягнути 24000 доларів - вклад за договором, 3077.26 доларів - проценти по вкладу, 203.8 доларів - 3 % річних, 1577.90 доларів - 3% річних за період з 22.04.2015 р. по 31.03.2017 р. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Розглянувши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Встановлено, що 08.01.2014р. між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" було укладено договір № SAMDNWFD0070053217700 Вклад "СТАНДАРТ", відповідно до якого позивачка передає банку грошові кошти у сумі 24000 доларів США для розміщення на депозитному вкладі, який оформляється на строк до 08.01.2015 р. включно, відсотки нараховуються щомісяця на рахунок № [NUMBER]. Відповідно умов цього договору на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 10% річних нарахування - 1 місяць. [PERSON] зверталася до банку із заявами про повернення коштів, розміщених на депозитному рахунку, але банк у порушення умов договору не повернув їй грошові кошти. У зв'язку з цим вона звернулася до суду про зобов'язання ПАТ КБ "Приватбанк" вчинити дії - повернути грошові кошти, які знаходяться на депозитному рахунку, та відсотки відповідно договору. 02.09.2015 р. Тячівським районним судом ухвалено рішення, яким ПАТ КБ "Приватбанк" зобов'язано видати позивачці одноразовою операцією через касу, належні їй валютні кошти за договором № SAMDNWFD0070053217700 від 08.01.2014 р., з нарахованими відсотками у розмірі 27280.44 доларів США. Дане рішення набрало законної сили 16.02.2016 р. 10.03.2016 р. Тячівським районним судом було видано виконавчий лист № 307/1451/15-ц, на підставі якого державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Коломийцевим К.В. відкрито виконавче провадження. 10.03.2017 р. цим же державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження за виконавчим листом № 307/1451/15-ц. На момент розгляду справи зобов'язання банку перед позивачкою не виконане. У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу на вимогу банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника. Умова договору банківського вкладу на вимогу про відмову від права на одержання вкладу на першу вимогу є нікчемною. Відповідно до положень ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (ч. 5 ст. 1061 ЦК України). Отже, з наведених норм Закону вбачається, що вкладник за договором банківського вкладу, в силу ст.ст. 1060, 1061 ЦК України, вправі вимагати від банку повернення здійсненого вкладу разом з нарахованими процентами в будь-який момент, а банк, отримавши відповідну вимогу, повинен видати вклад у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 1070 ЦК України, за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, банк сплачує проценти, сума яких зараховується на рахунок, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка або законом. Водночас ст. 525 ЦК України закріплює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, судовим розглядом встановлено, що відповідач ухиляється від виконання визначених законодавством та взятих на себе за договором зобов'язань, оскільки до цього часу порушує право на вільне використання належних позивачці грошових коштів. Такі дії відповідача порушують чинні норми законодавства, а саме: відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" згідно якого відносини між банком та клієнтом регулюються законодавством України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Грошові кошти, які знаходяться на рахунку позивача, відкритому відповідачем на ім'я позивачки є її власністю. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01 листопада 1996 року, вирішуючи спори, що випливають із права приватної власності громадян, суди повинні виходити з положень ст. 41 Конституції України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права не можуть бути обмежені. Змістом права власності є право володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку встановлених законом. У справі Zolotas проти Греції (No 2) Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід'ємні для банківських операцій і пов'язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави». Згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" як джерело права при розгляді справ у суді застосовується Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод та практика Європейського суду з прав людини. Відмовляючись видати/перераховувати грошові кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу є додатковою статтею Конвенції. Згідно ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У порушення цих норм банк позбавляє позивачку права користуватися своїм майном. Суд зазначає, що після закінчення терміну дії договору й у разі неповного виконання його умов з банку на користь вкладника підлягають стягненню проценти за користування грошовим вкладом, при визначені розміру якого суд виходить з наступного. Вклад (депозит) це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 7 грудня 2000 року № 2121-ІІІ). Згідно із частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). При цьому згідно із частиною другою статті 1070 ЦК України проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу. Як вже зазначалось, договором банківського вкладу процентна ставка встановлена у розмірі 10 %, тому у примусовому порядку з відповідача підлягають стягненню нараховані проценти по вкладу у розмірі 3077.26 доларів США. З частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України вбачається, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до цієї норми закону банк зобов'язаний сплатити 3 % річних у сумі 203.8 доларів США та 3% річних за період з 22.04.2015 р. по 31.03.2017 р. у сумі 1577.90 доларів США, за прострочення виконання зобов'язання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є підставними та підлягають задоволенню. Оскільки, позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору підлягають відшкодуванню з відповідача на користь держави у розмірі відповідно до задоволених вимог. Тому,

Outcome: approved