Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до Компаніївського районного суду Кіровоградської області з позовом про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком розташованим за адресою: [ADDRESS]. На обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач є власником будинку розташованого за адресою: [ADDRESS], який належить їй на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 31.07.2013 р. Згідно домової книги, у вищевказаному будинку зареєстровані відповідачі. Позивач вважає, що [PERSON] та [PERSON] не мають жодних правових підстав користуватися будинком, в тому числі проживати в ньому, оскільки відповідачі зареєстровані в будинку як члени сім'ї колишнього власника будинку ([PERSON]), тому після набуття права власності на будинок позивачем, відповідачі втратили право користування будинком. Крім того, відповідачі протягом тривалого часу не проживають в спірному будинку. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином через засоби масової інформації в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України, що підтверджується газетою "Народне слово" від 26.09.2014 року № 42. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 197 ЦПК України в зв'язку з неявкою в судове засідання усіх осіб, які приймають участь в справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи та досліджені в судовому засіданні докази, суд встановив наступне. Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями від 31.07.2013 р. [PERSON] є власником будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Згідно відомостей домової книги, [PERSON] з 07.02.2007 року, та [PERSON] з 29.03.2007 р. зареєстровані у спірному будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою також підтверджується відомостями адресно довідкового підрозділу Компаніївського РС УДМС України в Кіровоградській області від 12.09.2014 р. (а.с.14-15). Відповідно до актів про відсутність особи за місцем реєстрації від 01.09.2014 року, засвідченого селищним головою Компаніївської селищної ради, відповідач [PERSON] не проживає в спірному будинку з 20.05.2009 року, а відповідач [PERSON] не проживає з 01.07.2013 року до теперішнього часу, ніякої участі в утриманні житла відповідачі не приймають, особистих речей та (або) речей повсякденного використання, які б їм належали у будинку немає (а.с. 6-7). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до п. 34 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. У зв'язку з викладеним можна зробити висновок про те, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження таких об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири). Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування будинком (квартирою) та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок (квартиру), а отже, припинення права власності на будинок (квартиру) припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком (квартирою). З моменту продажу спірного будинку право власності її попереднього власника [PERSON] є припиненим. Крім того, з моменту припинення права власності, припиняється також правомочність користування квартирою, яка нерозривно пов'язана з власністю. Відповідно й припиняється право користування членів сім'ї попереднього власника, оскільки воно є похідним. Таким чином, [PERSON], [PERSON] будучи зареєстрованими в належному позивачу будинку, порушують права та законні інтереси позивача [PERSON] як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном. Статтею 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", визначено, що реєстрацією є внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Згідно частини 1статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. За частиною 1 статті 11 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Реєстрація відповідачів в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права власника спірного житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Витрати по сплаті судового збору відповідно до вимог ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: approved