Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом в якому просить визнати за нею право на приватизацію квартири [ADDRESS], визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло від 19 січня 1999 року, видане відділом житлово-комунального господарства Бердичівського міськвиконкому, про визнання права приватної спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], за [PERSON] та [PERSON]. При цьому посилається на те, що 14 квітня 2013 року під час розгляду справи у суді про розділ спільного майна подружжя, а саме між її батьками - відповідачами по справі вона дізналась про те, що двокімнатна квартира [ADDRESS] в якій вона проживала як малолітня дитина разом з батьками з моменту отримання ними спірного житла, і проживає по теперішній час, 19 січня 1999 року була приватизована її батьками. Вважає, що під час приватизації ними спірної квартири, були порушені її законні права та інтереси, як малолітньої дитини на той час, та своїми діями неправомірно позбавили її права на приватизацію частини спірної квартири. В подальшому у судовому засіданні, позивачка збільшила свої позовні вимоги і просить також визнати право спільної сумісної власності на спірну квартиру за нею та її батьками - відповідачами по справі [PERSON], [PERSON] в рівних частинах. На даний час, внаслідок неправомірних дій відповідачів, вона не може реалізувати сввоє право гарантоване Конституцією України, та ч.1, ст.5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду". У відкритому судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], та [PERSON] позовні вимоги визнали. Представник відповідача - Управління житлово-комунального господарства виконкому Бердичівської міської ради позов не визнав. Важає, що приватизація даної квартири була проведена згідно чинного законодавства, і підстав для її скасування не має, а також просить відмовити у задоволенні позовних вимог у зв"язку зі спливом позовної давності. Представник третьої особи: Бердичівського МБТІ в судове засідання не з"явився, про час і місце розгляду повідомлені належним чином, надав заяву про розгляд справи в його відсутності. Вислухавши пояснення сторін, свідків, з"ясувавши обставини справи, на засадах змагальності, як того вимагає ст. 10 ЦПК України та у відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Так, згідно рішення виконкому Бердичівської міської Ради № 50 від 23 січня 1992 року, двокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 27,3 кв. м. було надано відповідачу [PERSON] ( склад сім"ї - 3 особи ). Відповідно до квартирної картки ЖЕКу ( форма Б ), у спірній квартирі з 1992 року були прописані та проживали відповідачі [PERSON], [PERSON] та позивачка як малолітня дитина [INFO], яка 23 листопада 1995 року, була виписана з вказанної квартири. Як вбачається з матеріалів срави, квартира [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло, яке видане відділом ЖКГ Бердичівського міськвиконкому від 18 січня 1999 року за № 10871, належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Підставою для приватизації даної квартири, стали їх заяви про передачу квартири в приватну власність. Як встановлено в судовому засіданні, і цього факту не заперечують самі відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON], постійним місцем проживання позивачки, їх малолітньої дитини на момент приватизації ними спірної квартири, залишалось місце їх проживання, а саме у квартирі [ADDRESS]. За таких обставин, та з огляду на те, що відповідачі в судовому засіданні не можуть пояснити причини виписки зі спірної квартири, позивачки яка була малолітньою дитиною на той час, суд вважає такі дії відповідачів як такі, що були вчинені ними з метою позбавлення права позивачки від участі у приватизації. У відповідності до п.2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї, які постійно мешкають в даній квартирі. Відповідно до вимог ст. 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Відповідно до положень ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного із них, з яким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я тощо, в якому врна проживає, якщо інше місце проживання не встановлено зща згодою між дитиною та батьками, або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров"я, в якому вона проживає. Згідно ст. 51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно ст. 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Згідно ст. 64 Житлового Кодексу України до членів сім»ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. У ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року № 2402-Ш із змінами та доповненнями («Право дитини на житло»), зазначено, що діти - члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення, мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до правових положень Верховного Суду України від 01.07.2013 року, викладених у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень у спорах про право власності та інші речові права: наймачі квартир ( будинків ) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім"ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення органу приватизації. Відповідно п. 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», затвердженого наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству» від 15.09.1992 року № 56 -до членів сім»ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом із наймачем або за якими зберігається право на житло. Відповідно до зазначеного «Положення...»: за неповнолітніх членів сім"ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки ( усиновлювачі ) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують соїми підписами у заяві біля прізвища дитини. Прийняті документи реєструються органом приватизації в окремому журналі. Ст. 47 Конституції України, зазначено, що ніхто не може бути позбавлений права на житло інакше як на підставі рішення суду. Згідно ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, який вчиняється батьками не може суперечити правам та інтересам їх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Таким чином суд вважає, що не включення відповідачами їх малолітньої дитини до приватизаційних документів при приватизації спірної квартири суперечило нормам законодавства та інтересам дитини яка постійно проживала як член сім"ї у спірній квартирі, в зв"язку з чим позовні вимоги позивачки в частині визнання за нею права на приватизацію, та визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], від 19 січня 1999 року, підлягають задоволенню. При цьому, вимога про визнання права приватної спільної сумісної власності за позивачем на спірну квартиру не може бути задоволена, оскільки право власності на квартири державного житлового фонду може бути набуте лише у порядку, визначенному Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". Відносини, пов"язані з виникненням, оформленням, та набуттям права приватної власності на квартиру, як об"єкт державного житлового фонду, регулюється Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду". З огляду на встановлені в судовому засіданні обставини, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності, оскільки позивачка про порушення своїх прав дізналася лише 14 квітня 2013 року, під час розгляду справи у суді про розділ спільного майна подружжя, в тому числі спірної квартири між її батьками - відповідачами по справі, а відтак порушене її право підлягає захисту. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалась про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 257, 267 ЦК України, на дані правовідносини строк позовної давності встановлений тривалістю три роки. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами. Відповідно до ст.79, 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial