Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

04 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з вищезазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС», треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай Олег Станіславович, приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжа Олександр Володимирович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 25.09.2020 приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О. С. вчинив виконавчий напис № 51019 про стягнення з нього на користь ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС» заборгованості у розмірі 41 682,24 грн. Позивач вважає, що зазначений виконавчий напис не підлягає виконанню, оскільки нотаріус порушив порядок вчинення виконавчого напису, не переконався у безспірності вимог стягувача, сама заборгованість не є безспірною (позивачем не визнається), позивач не отримував письмового повідомлення про наявність заборгованості та не повідомлявся про вчинення виконавчого напису, сплив строк на вчинення виконавчого напису. У зв`язку з цим позивач просив визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. 23 лютого 2021 року позивач подав заяву про зміну предмета позову шляхом висунення додаткової вимоги про стягнення на його користь 5\~512,76 грн., що були стягнуті з його заробітної плати в процесі виконавчого провадження, відкритого на виконання виконавчого напису, що оспорюється. Позивач вважає, що ці кошти є його збитками, заподіяними неправомірними діями відповідача, і, на переконання позивача, повинні бути відшкодовані йому в повному обсязі. Одночасно з пред`явленням вказаного позову позивач подав до суду заяву про забезпечення позову. Ухвалою суду 04.02.2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін у судове засідання. Ухвалою суду від 04.02.2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено. Ухвалою суду від 04.02.2021 року клопотання позивача про витребування доказів у третьої особи приватного нотаріуса Горай О. С., було задоволено. Однак на Ухвалу суду про витребування доказів приватний нотаріус докази не надав. Відповідач відзив на позовну заяву не надав. Треті особи своїми процесуальними правами, визначеними ст. 43 ЦПК України, не скористалися: заяв, пояснень, заперечень, доказів тощо суду не надали. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому, згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 25.09.2020 приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О. С. вчинив виконавчий напис № 51019, яким стягнув з позивача [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС» заборгованість за період з 23 квітня 2020 року по 23 квітня 2020 року за Кредитним договором 003-26007-210611 від 21.06.2011 в загальному розмірі 41\~132,24 грн, з яких: прострочена заборгованість за сумою кредиту 25 899,84 грн.; прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом 14 107,40 грн.; строкова заборгованість за штрафами і пенями 1 125,00 грн. Крім того, з позивача стягнуто плату за вчинення виконавчого напису в розмірі 550,00 грн. Згідно зі ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Зокрема, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (ст. 87 Закону України "Про нотаріат"). Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку (ст. 88 Закону України "Про нотаріат"). Зміст виконавчого напису повинен відповідати вимогам ст. 89 Закону України "Про нотаріат". Вчинення виконавчого напису здійснюється в порядку, передбаченому главою 16 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України" (далі Порядок), затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року, № 296/5. Зокрема, згідно з Порядком, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій мають бути зазначені необхідні відомості про стягувача та боржника; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. У разі, якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172 (далі «Перелік»). Водночас Перелік № 1172 станом на дату вчинення виконавчого напису, який оспорюється в цій справі 25.09.2020, не містив вичерпного і точного переліку документів для його вчинення. Так, пункт 1 Переліку № 1172 напевне визначав і визначає лише оригінал нотаріально посвідченого договору, а інші документи називаються без конкретизації як «документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання». Пункт 2 Переліку № 1172 визначав перелік документів для стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин: оригінал кредитного договору; засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Однак на час вчинення виконавчого напису цей пункт не діяв, оскільки Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14 було визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 "Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині доповнення Переліку № 1172 зазначеним пунктом 2. Підставою для скасування зазначеного п. 2 Переліку № 1172 слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути підтверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення постановою Кабінету міністрів України виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, нівелює вимогу законодавства щодо необхідності підтвердження наявності та безспірності заборгованості, набуття чинності кредитним договором, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів та не відповідає положенням статті 87 зазначеного Закону. Нотаріус Горай О. С. у виконавчому написі № 51019 послався на п. 2 Переліку № 1172 як на підставу для вчинення напису. Однак це посилання є необґрунтованим і безпідставним з причин, наведених вище. Отже, у нотаріуса не було підстав застосовувати п. 2 Переліку № 1172 і посилатися на нього. Пунктами 5-7 Розділу XVI Порядку передбачено таке. Виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість. Якщо за борговим документом необхідно провести стягнення частинами, виконавчий напис за кожним стягненням може бути зроблений на копії документа або на виписці з особового рахунку боржника; у цих випадках на оригіналі документа, що встановлює заборгованість, робиться відмітка про вчинення виконавчого напису і зазначаються, за який строк і яка сума стягнута, дата і номер за реєстром нотаріальних дій. За заявою кредитора розмір суми, яка підлягає стягненню за виконавчим написом, може бути встановлений з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Неустойка (штраф, пеня) включається до виконавчого напису, якщо це передбачено умовами договору. У справах нотаріуса залишається копія документа, що встановлює заборгованість, чи правочину, за яким здійснюється стягнення, або витяг з особового рахунку боржника і примірник виконавчого напису. Один примірник витягу з виконавчим написом і оригінал зобов`язання повертаються стягувачу, а другий примірник залишається у нотаріуса. Якщо для вчинення виконавчого напису, крім документа, що встановлює заборгованість, необхідно подати й інші документи, зазначені в Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172, то вони до виконавчого напису не приєднуються, а залишаються у матеріалах нотаріальної справи. Як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 05 липня 2017 року по справі № 754/9711/14-ц безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України "Про нотаріат"). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15,16,18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України "Про нотаріат" захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України "Про нотаріат" у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. При цьому законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. З Договору на відкриття поточного рахунку від 21.06.2011, наданому позивачем, видно, що він укладався між [PERSON] та ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК». ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС» не було стороною зазначеного договору. Водночас за вчиненням виконавчого напису звернулося саме товариство, а не банк. У виконавчому написі нотаріус зазначив про правонаступництво ТОВ «Фінансова компанія «ПАРІС» після банку. Правонаступництво, а також відступлення права вимоги, відповідно до ст. 512 ЦК України, є підставами заміни кредитора у зобов`язанні. Згідно з ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі статтею 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Отже, якщо Кредитний договір був укладений у письмовій формі, то і право вимоги за ним повинне передаватися шляхом укладення письмового договору. Водночас, виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу та у зв`язку з ненаданням суду жодних доказів з боку відповідача та третіх осіб, суд не має можливості встановити обставину правонаступництва відповідача після банку. Відповідач також не спростував обставину, зазначену позивачем про те, що йому не було направлено повідомлень ні від банку, ні від відповідача про перехід (або відступлення) права вимоги за договором, укладеним з ним. Відповідач не спростував обставину, зазначену позивачем, про те, що йому не надсилалося повідомлення про наявність заборгованості. У зв`язку з цим позивач був позбавлений можливості бути вчасно проінформованим про наявність заборгованості та можливості або оспорити вимоги, або ж виконати їх, що не може свідчити про безспірність суми, пред`явленої до стягнення. Обставина розміру заборгованості, про яку йдеться у виконавчому написі, що оскаржується, не підтверджена жодними належними і допустимими доказами. Виписка з особового рахунка за Кредитним договором № 003-26007-210611 не відповідає вимогам законодавства щодо виписок з рахунків, тому оцінюється судом як недопустимий доказ. Пунктом 61 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 75 від 04.07.2018 (далі «Положення № 75») визначено, що виписки з особових рахунків мають містити такі обов`язкові реквізити:1) номер особового рахунку;2) дату здійснення останньої (попередньої) операції;3) дату здійснення поточної операції;4) код банку, у якому відкрито рахунок;5) код валюти;6) суму вхідного залишку за рахунком;7) код банку-кореспондента;8) номер рахунку кореспондента;9) номер документа;10) суму операцій (відповідно за дебетом або кредитом);11) суму оборотів за дебетом та кредитом рахунку;12) суму вихідного залишку. З належної виписки можна побачити рух коштів на рахунку за певні періоди, відслідкувати динаміку відносин. Належна виписка має відображати інформацію про отримання коштів позичальником (коли, з якого на який рахунок були перераховані кошти, яке їх призначення тощо) та подальші операції: повернення коштів позичальником або третіми особами; списання коштів банком з іншого, наприклад, рахунку позичальника в цьому банку; тощо. Суд також дійшов висновку, що виконавчий напис вчинено після спливу строку на його вчинення, визначеного законом. Згідно зі ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», п. 3.1. глави 16 Порядку № 296/5, нотаріус вчиняє виконавчі написи за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років; якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Згідно зі ст. 257, 258 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) один рік. В Умовах надання кредитної картки зазначено «строки кредитування: на 364 дні з правом пролонгації», а у розділі «Таблиця погашення заборгованості по кредитній картці» максимальний термін, протягом якого заборгованість буде погашена, зазначений 2 роки 11 місяців. Факт пролонгації строків кредитування жодним доказом не підтверджено (як і обставину самого кредитування). Відповідно, якщо відраховувати строки кредитування від дати укладення Договору на відкриття поточного рахунку (21.06.2011) та можливість кредитування позивача з боку банку у строк до 20.06.2012, то максимальний строк погашення заборгованості був до 20.05.2015. І саме з цього моменту (найпізніше) у банку могло виникнути право вимоги до позивача. Банк цим правом не скористався. До моменту вчинення виконавчого напису 25.09.2020 минуло понад 5 років. Тому строк на вчинення виконавчого напису вже минув і у нотаріуса не було права його вчиняти. Отже, суд дійшов висновку, що нотаріус при вчиненні напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, вчинив виконавчий напис після спливу визначених законом строків на його вчинення, чим порушив норми 88 Закону України "Про нотаріат", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, який затверджено Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону "Про нотаріат" та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріус не переконався, що заборгованість існувала та саме в такому розмірі, та що строк на її стягнення не сплив, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. Під час розгляду справи судом також встановлено, що на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса, який оскаржується, постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжою О. В. 20 листопада 2020 року відкрито виконавче провадження № 63606160 та 25 листопада 2020 року винесено Постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. Відповідно до цієї Постанови звернено стягнення на заробітну плату [PERSON] . Згідно з Довідкою про розмір утриманих грошових коштів по виконавчому провадженню з місця роботи позивача від 19.02.2021 із заробітної плати [PERSON] протягом січня 2021 року відраховано 5 512,76 гривень. Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Отже, у зв`язку з тим, що з позивача були безпідставно стягнуті кошти у розмірі 5\~512,76 грн. в порядку примусового виконання оскаржуваного виконавчого напису нотаріуса від 25 вересня 2020 року, ці кошти мають бути стягнуті на його користь. Виходячи з доктрини «суд знає закони» (juranovitcuria), суд дійшов висновку про необхідність задоволення вимог позивача про стягнення зазначених коштів на підставі ст. 1212 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Отже, з урахуванням задоволення позову в повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 2\~270,00 грн. Позивач поніс судові витрати по оплаті витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000,00 грн, які підтверджені наданими суду Актами приймання-передачі правничої допомоги від 27 січня та 22 лютого 2021 року та відповідними розрахунковими квитанціями. Згідно з ч. 3 ст. 133, ч. 2 ст. 137 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних з розглядом справи, і підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Відповідно, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі у розмірі 5\~000,00 грн.

Outcome: approved