Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом до [PERSON] , в якому просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняти з реєстраційного обліку. В підтвердження своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в даній квартирі зареєстрована , але не проживає в ній з 2014 року. Жодних контактів чи зв"язків з позивачем не підтримує, не сплачує комунальні платежі, особисті речі в квартирі відсутні. Факт реєстрації [PERSON] не дає можливості належним чином використовувати вказане житло. В судове засідання позивач [PERSON] не з"явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить їх задоволити . Відповідач [PERSON] до суду не з"явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином- судовою повісткою.(а.с.20,23). За таких обставин суд вважає необхідним розглядати дану справу на підставі наявних матеріалів, без фіксації технічними засобами . Суд задовольняє частково позовні вимоги, виходячи з таких підстав. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно вимог ч.1ст.319 та ст.321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. За правилами ст.ст.16,386,391 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї , інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Як встановлено судом згідно свідоцтва про право власності від 14.10.2013 року позивач [PERSON] з є власником квартири [ADDRESS]. (а.с.9) . В даній квартирі значиться зареєстрованою відповідач [PERSON]. Жодних угод між позивачем та відповідачем про користування даною квартирою не було укладено. Відповідач [PERSON] не є членом сім"ї власника квартири [PERSON]. Статтею 156 Житлового Кодексу передбачено, що члени сім"ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 Цивільного Кодексу України. Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови Пленуму Верховного Суду №2 від 12.04.1985 року з наступними змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» розяснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати чи дотриманий порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сімї, що проживають з ним , певний порядок користування жилим приміщенням. Відповідач [PERSON]. не скористався своїм правом надати суду заперечення та докази проти позову. Системний аналіз ст. 7 Закону України « Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» статті дає підстави для висновку про те, що зняття з реєстрації можливе при винесенні судом рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно, на підставі рішення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням відповідач має бути знятий з реєстраційного обліку. А тому в задоволенні позову про зняття з реєстраційного обліку суд відмовляє. Відповідно до вимог ст. 141 Цивільно-процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial