Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з Військової частини [NUMBER] на користь позивача матеріальної шкоди завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 43462,31 грн. та судові витрати у розмірі 2724,40 грн., які складаються з вартості експертного дослідження в розмірі 2019,60 грн. та судового збору в розмірі 704,80 грн. Позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом зазначив, що 12.12.2017 року о 08 год. 50 хв. на [ADDRESS] , військовослужбовець роти охорони в/ч [NUMBER] [PERSON] , під час виконання службових обов`язків, керуючи транспортним засобом БРДМ2л-1 бортовий № 111, рухаючись у військовій автотранспортній колоні, не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «FordTransit» державний номер [NUMBER] , який згідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу належить позивачу [PERSON] . Дана ДТП сталася у зв`язку з порушенням водієм військовослужбовцем роти охорони в/ч [NUMBER] [PERSON] , під час виконання службових обов`язків, вимог п.п. 13.1, 2.3.б ПДР України, що підтверджується постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2018 року. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль «FordTransit» державний номер [NUMBER] отримав механічні пошкодження. Таким чином, в якості захисту порушених прав, позивач звернувся до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідача на свою користь суму майнової шкоди, що згідно висновку експертного дослідження складає 43462,31 грн. та судові витрати в розмірі 2724,40 грн. Відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що проти наведених позивачем обставин позову заперечує, оскільки вони є необґрунтованими, а доводи, на які посилається позивач не відповідають фактичним обставинам, з огляду на наступне. Так, 12 грудня 2017 року о 08 год. 50 хв. колона військового транспорту у супроводі автомобіля з обладнаним проблисковими маячками і спеціальними звуковими сигнальними пристроями військової інспекції безпеки дорожнього руху Військової служби правопорядку у Збройних Силах України рухалася по вул. Сіверській у м. Харкові. Під час переїзду перехрестя інспектор відділення ВІБДР відповідно до п. 8.8 ПДР здійснював регулювання дорожнього руху за допомогою жезлу і подав сигнал щодо проходження колонною перехрестя без перешкод. В той же час несподівано перед транспортним засобом БРДМ2л-1, державний номер «борт. № 111», місце у колоні зайняв автомобіль «FordTransit» державний номер [NUMBER] та раптово загальмував. Враховуючи дорожню ситуацію, вагу бойової машини, водій БРДМ-2л1 [PERSON] не зміг уникнути зіткнення з автомобілем, який раптово перешкодив руху колони. Внаслідок даного зіткнення автомобілю позивача було завдано механічних пошкоджень. Щодо наведених позивачем обставин, останній підтверджує, що БРДМ2Л-1 дійсно рухався у складі колони. Враховуючи той факт, що БРДМ2Л-1 бортовий № 111 рухався у колоні за автомобілем супроводження ВІБРД відстань між першим автомобілем колони та супроводжуючим автомобілем встановлювався старшим екіпажу автомобіля супроводження, з урахуванням попередньо встановленої швидкості. Тому, твердження про те, що водій БРДМ2Л-1 не обрав безпечної дистанції, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, у зв`язку з тим, що відстань між транспортними засобами та швидкість руху в колоні була заздалегідь встановлена з урахуванням виду транспортних засобів, що входили до складу військової колони. Щодо посилання позивачем на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2018 року, у відповідності до якої водія транспортного засобу БРДМ2Л-1 бортовий № [NUMBER] [PERSON] визнано винним у порушенні п.п. 13.1, 2.3.б Правил дорожнього руху, відповідач зазначає наступне. Зі змісту вказаної постанови стає зрозумілим, що судом не надано належної правової оцінки порушенню Правил дорожнього руху позивачем. Так, зіткнення мало місце саме у зв`язку з відкритим нехтуванням Правил дорожнього руху водієм автомобіля «FordTransit», який в порушення пункту 25.6 Правил дорожнього руху зайняв місце для постійного руху у колоні транспортних засобів, чим фактично суттєво скоротив відстань, що забезпечувала безпеку дорожнього руху та безпідставно раптово загальмував. Таким чином, для всебічного та повного розгляду даної справи підлягає встановленню факт порушення Правил дорожнього руху позивачем, що й стало причиною завдання механічних пошкоджень його транспортному засобу. Також, відповідач вважає за необхідне зазначити, що експертне автотоварознавче дослідження, яке додається до позовної заяви не відповідає вимогам передбаченим Цивільним процесуальним кодексом України. Оскільки, на доданому експертному дослідженню відсутні відмітки про призначення його до суду та про обізнаність експерта про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Зазначене може свідчити про відсутність у експерта, що здійснював відповідне дослідження інформації про його подальше використання в суді, що могло потягнути за собою поверхневе проведення ним експертизи та неточності у розрахунках. Окрім того, експертне автотоварознавче дослідження підготовлено експертом Харківського НДІСЕ Клюєвим Олександром Миколайовичем. При цьому, права на проведення товарознавчих експертиз та експертних досліджень, які відносяться відповідно до індексу та виду експертної спеціальності 12.2 «Визначення вартості дорожніх транспортних засобів, розмірі, завданого власнику транспортного засобу» у зазначеного експерта не було. Таким чином, висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 25318 від 25.01.2018 року не може бути взятий до уваги судом у зв`язку з тим, що він одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Разом з тим, відповідач вказує на те, що в матеріалах справи відсутні належні докази сплати позивачем судових витрат у сумі 2019,60 грн., а відтак відсутні законі підстави для їх стягнення з відповідача. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 вересня 2018 року зазначену позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27\~вересня 2018\~року прийнято\~позовну заяву\~до розгляду,\~відкрито провадження\~у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02\~листопада 2018\~року закрито\~підготовче судове\~засідання по\~справі,\~призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні та залучено в якості третьої особи: [PERSON] . Судом витребувана\~справа №\~645/204/18\~про притягнення\~до адміністративної\~відповідальності [PERSON] \~за вчинення\~адміністративного правопорушення\~передбаченого ст.\~124\~КУпАП. та була досліджена в судовому засіданні Присутній в судовому засіданні позивач підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав викладених його довірителем, також додатково пояснив, що позовні вимоги підтверджуються матеріалами адміністративної справи відносно [PERSON] та вважає їх доведеними. Представник позивача [PERSON] також підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позову та просив відмовити в задоволенні у зв`язку з його необґрунтованістю. Так, зазначив, що машина під керуванням [PERSON] була в середині колони, між транспортними засобами була відстань 70 метрів, траса була мокра. Вини водія БРДМ2л-1 - [PERSON] не вбачає, разом з тим, під час проведення службового розслідування вину [PERSON] також не встановлено. Представник відповідача [PERSON] також заперечував проти позовних вимог та просив відмовити у задоволенні позову. Присутні в судовому засідання третя особа [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову заперечували. Однак в останні судові засідання не з`явилися, про час та місце слухання справи повідомлялися заздалегідь та належним чином, проте причини неявки суду не повідомили. Суд, вислухавши доводи учасників справи, показання свідків та експерта, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст.\~19\~Цивільного процесуального\~кодексу України суди розглядають\~у порядку\~цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 12 грудня 2017 року о 08 год. 50 хв. [PERSON] , керуючи бойовою машиною «БДРМ 2Л-1», державний номер «борт № 111», рухаючись по вул. Сіверський, 184-Б в м. Харкові, не обрав безпечної дистанції та скоїв зіткнення з автомобілем «FordTransit» державний номер [NUMBER] . В наслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Транспортний засіб «FordTransit» державний номер [NUMBER] належить на праві власності позивачу - [PERSON] (а.с. 7). Постановою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.\~124\~КУпАП за\~вказаних вище\~обставин\~та накладено\~стягнення у\~вигляді штрафу\~в розмірі\~340 грн. (а.с. 100). Постановою Харківського апеляційного суду від 16.10.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а вказану постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року без змін. (а.с. 101-102). Постанова Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за фактом ДТП, набрала законної сили 16.10.2018 р. Відповідно до ч.6\~ст.82\~ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до\~статті 129-1 Конституції України\~суд ухвалює\~рішення іменем\~України.\~Судове рішення\~є обов`язковим\~до виконання.\~Держава забезпечує\~виконання судового\~рішення у\~визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Суд враховує, що при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається. Відповідний висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 5 вересня 2019 року, №234/16272/15-ц. З постанови Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 лютого 2018 року,\~вбачається встановлення\~складу адміністративного правопорушення в діях [PERSON] , передбаченого ст. 124 КУпАП, тобто порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу. Відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження виконаного судовим експертом Ефременко В.В. №25318 від 25.01.2018 року, розмір матеріальної шкоди спричиненої власнику автомобіля «FordTransit» державний номер [NUMBER] складає 43462,31 грн. Допитаний у судовому засіданні експерт [PERSON] , який був попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, повністю підтвердив висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 25318 складеного 25.01.2018 року та зазначив, що ним проведений розрахунок матеріального збитку спричиненого в результаті пошкодження під час ДТП 12.12.2017 р. автомобіля «FordTransit» на підставі заяви [PERSON] . Вказав, що експертне дослідження проводиться після підтвердження її оплати та надав для огляду квитанцію про сплату позивачем вартості експертного дослідження. Разом з тим, зазначив, що проводив дослідження з застосуванням «Методика визначення обсягу ремонтних дій при встановлені розміру матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу», реєстраційний код у Реєстрі методик проведення судових експертиз - 12.2. При досліджені також використовувалась «Методика товарознавчої експертизи по оцінки колісних транспортних засобів», про що зазначено на другому аркуші даного експертного дослідження. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Частиною першої\~статті 1187\~ЦК України передбачено,\~що\~джерелом підвищеної\~небезпеки є\~діяльність,\~пов`язана\~з використанням,\~зберіганням або\~утриманням транспортних\~засобів,\~механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Діяльність із використання, зберігання й утримання військовими частинами техніки, зокрема БРДМ2л-1, має ознаки джерела підвищеної небезпеки. Постанова Пленуму\~Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» за №6 від 27.03.1992 (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна особі та майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі, особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. Вирішуючи в судовому порядку питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, необхідно встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Органами, які здійснюють управління військовим майном згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~є Кабінет Міністрів України та Міністерство оборони України. Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~Міністерство оборони України як центральний орган управління ЗСУ здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами ЗСУ, зокрема у разі їх розформування. Згідно зі\~статтею 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~військове майно закріплюється за військовими частинами ЗСУ на праві оперативного управління (з урахуванням особливостей, передбачених частиною другою цієї статті). З моменту надходження майна до ЗСУ і закріплення його за військовою частиною ЗСУ воно набуває статусу військового майна. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~військове майно - це державне майно (зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси), закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі також - ЗСУ). Відповідно до частини другої статті 14\~Закону України «Про Збройні Сили України»\~майно, закріплене за військовими частинами ЗСУ, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. Згідно з частиною першою\~статті 137 Господарського кодексу України\~правом оперативного управління визнається речове право суб`єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Відповідно до\~статті 5 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»\~за шкоду і збитки, заподіяні правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина як суб`єкт господарської діяльності несе відповідальність, передбачену законом та договором. Враховуючи те, що військові частини володіють на праві оперативного управління закріпленим за ними Міністерством оборони України військовим майном, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, вони несуть відповідальність згідно з частиною другою\~статті 1187 ЦК України. Як убачається з листа ТВО командира військової частини [NUMBER] майора [PERSON] від 27.07.2018 року, станом на 12.12.2017 року: транспортний засіб БРДМ2Л-1 бортовий № [NUMBER] обліковується на балансі військової частини [NUMBER] , громадянин [PERSON] проходив службу у військовій частині [NUMBER] та був при виконанні службових обов`язків (а.с. 19, 104). Так, на час дорожньо-транспортної пригоди за кермом БРДМ2Л-1 перебував [PERSON] , який перебував при виконанні службових обов`язків та здійснював управління транспортним засобом як військовослужбовець військової частини [NUMBER] . Таким чином, суд дійшов висновку, що саме військова частина [NUMBER] , відповідно до\~статті 1187 ЦК України,\~повинна нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Крім того, шкода, заподіяна об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і який був закріплений Міністерством оборони України на праві оперативного управління за військовою частиною, що має статус юридичної особи, відшкодовується цією військовою частиною, що вказано у правовому висновку, що викладений в постанові Великої палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року по справі №243/10982/15-ц (провадження №14-81цс18), який повинен бути врахований судом при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин на підставі ч.4\~ст. 263 ЦПК України. Згідно п. 1.10 ст.1 Закону України «Про правила дорожнього руху», зазначено, що транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. При цьому,\~механічний транспортний засіб - транспортний засіб, що приводиться в рух з допомогою двигуна. Цей термін поширюється на трактори, самохідні машини і механізми, а також тролейбуси та транспортні засоби з електродвигуном потужністю понад 3 кВт. Згідно Наказу Міністерства Внутрішніх справ України від 18.07.2017 № 595 «Про затвердження\~Інструкції про\~порядок використання\~автомобільної та\~бронетанкової техніки\~в Державній\~прикордонній службі\~України в\~мирний час».\~У цій Інструкції терміни вживаються в таких значеннях: автомобільна та бронетанкова техніка (машини) - автомобілі, гусеничні машини, трактори, які використовуються як механічна тяга та для допоміжних робіт, причепи та напівпричепи, бойові броньовані автомобілі, бронетранспортери та бойові розвідувально-дозорні машини, мотоцикли, квадроцикли, снігоходи, велосипеди, колісні та гусеничні шасі для встановлення (монтажу) засобів зв`язку й управління, озброєння і спеціальної техніки, пересувні засоби обслуговування та ремонту, які змонтовані на колісному і гусеничному шасі. Відповідно до Інструкції з автомобільного та бронетанкового забезпечення в Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 09 липня 2018 року № 577, в розділі V Організація експлуатації машин, в Загальних положеннях зазначено, що бронетанкова техніка\~призначена для\~відбиття збройного\~нападу і\~вторгнення на\~територію України\~військових і\~терористичних формувань,\~припинення збройних\~ провокацій на державному кордоні, проти порушників державного кордону у відповідь на застосування ними сили або в разі якщо припинення порушення чи затримання порушників не може бути здійснено іншими засобами, а також для вирішення оперативно-розшукових та інших завдань. За видами бронетанкова техніка поділяється на: бойові машини - танки, САУ, БМП, БМД, БТР, БРДМ, БРМ, ББА та інші броньовані машини, які призначені для ведення бою. Як убачається\~з листа\~начальника департаменту\~внутрішнього страхування\~Моторно (транспортне)\~страхове бюро\~України Островецького\~О.\~від 09.01.2018\~року (номер\~справи МТСБУ:\~46952)\~позивачу відмовлено\~у відшкодуванні\~шкоди у\~зв`язку з\~ДТП,\~яка мала\~місце 12.12.2017\~р.\~Так,\~обґрунтовуючи відмову\~зазначено,\~що відповідно\~до п.п.\~а п.\~41.1\~ст.\~41\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно\~ правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів»,\~МТСБУ за\~рахунок коштів\~фонду захисту\~потерпілих відшкодовує\~шкоду на\~умовах,\~визначених цим\~Законом,\~у разі\~її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відповідно до п. 1.5 ст. 1 Закону транспортні засоби - це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. У згаданому Законі не вважається транспортним засобом пристрій, який підпадає під ознаки, зазначені у п. 1.5, але щодо якого не встановлено коригуючого коефіцієнту залежно від типу транспортного засобу. З огляду на зазначене вище, МТСБУ не має правових підстав для виплати [PERSON] відшкодування з фонду захисту потерпілих за випадком, коли збиток завдано БРДМ-2, оскільки для такого типу ТЗ Законом не встановлено коригуючий коефіцієнт. Відповідно до ст. 28 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», до шкоди, заподіяної в результаті ДТП майну потерпілого відноситься шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого. Відповідно до ч. 1ст. 990 Цивільного кодексу України, страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Згідно вимог п.п. 33.1.4 п. 33.1.ст. 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Відповідно до п. 41.1 а) ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам\~пункту 1.7\~статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. З урахування наведеного, Моторне (транспортне) страхове бюро України, не повинно відповідати за шкоду, яка спричинена військовою технікою за час виконання бойових завдань. За таких обставин, суд вважає, що позивачем правомірно заявлено вимогу до відповідача з приводу відшкодування матеріальної шкоди. Порядок і умови відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені статтями\~1187,\~1188 ЦК України. Зокрема, статтею 1188 ЦК України\~урегульовано питання відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки кожному з їх володільців за рахунок іншого із них. Відповідно до цієї статті шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що обов`язок відшкодувати завдану іншому володільцю джерела підвищеної небезпеки шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При цьому вина у завданні шкоди, згідно з положеннями пункту 1 частини першої\~статті 1188 ЦК України, є обов`язковою умовою для покладення на винну особу відповідальності за майнову шкоду, завдану внаслідок взаємодії транспортних засобів іншому учаснику дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до ч.4\~ст. 263 ЦПК України\~судом враховується висновок викладений в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №127/7370/17. В ухвалі\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~від 22.05.2013\~року по\~справі №\~6-9016св13\~зазначено,\~що у\~разі відсутності\~преюдиційного доказу\~вини особи\~у завданні\~шкоди,\~зазначена обставина\~підлягає встановленню\~у ході\~розгляду цивільної\~справи.\~Непритягнення особи\~до адміністративної\~відповідальності з\~будь-яких\~причин за\~порушення Правил\~дорожнього руху,\~зокрема,\~і у\~зв`язку\~із закінченням\~строків притягнення\~до відповідальності, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. \~ \~ \~ \~Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку на підставі доказів, якими є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, навіть якщо такий доказ існує (постанова по справі про адміністративне правопорушення, якою встановлений факт ДТП та вина особи), це не звільняє від встановлення судом та доказування сторонами причинного зв`язку між шкодою та ДТП. Приймаючи до уваги, що стороною відповідача та третьою особою не надано доказів спростування причинного зв`язку між шкодою та ДТП, суд приходить до висновку, що неправомірні дії [PERSON] , які полягають у порушенні останнім ПДР, заходяться у причинно-наслідковому зв`язку з пошкодженням автомобіля позивача «FordTransit» державний номер [NUMBER] та саме відповідач несе обов`язок по відшкодуванню завданих в наслідок ДТП збитків. Посилання відповідача та третьої особи на наявність вини з боку позивача під час скоєння ДТП не знайшли свого підтвердження, з огляду на наступне. Із врахуванням положень і тлумачень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд не має право самостійно відшукувати доказів винуватості особи у вчиненні правопорушення, оскільки таким чином, не минуле перебиратиме на себе функції обвинувача, позбавляючи статусу незалежного органу правосуддя. \~ \~ \~ \~Преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, що до якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі. \~ \~ \~ \~Як убачається з протоколу про адміністративне правопорушення серії БД № 151216 від 29.12.2017 року складеного відносно [PERSON] , статус [PERSON] зазначено в графі «Свідки чи потерпілі». При дослідженні судом адміністративної справи відносно [PERSON] , не вбачається доказів, які б вказували на порушення правил дорожнього руху позивачем [PERSON] . Протокол щодо порушення позивачем \~Правил дорожнього\~руху у зв`язку з ДТП від 12.12.2017 року не складався, постанов про його притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення матеріали зазначеної справа не містять. \~ \~ \~ \~Стороною відповідача не надано доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів, які б вказували на наявність вини позивача у дорожньо-транспортній пригоді, разом з тим, клопотань щодо призначення експертиз від відповідача та третьої особи не надходило. Допитаний в судовому засіданні свідок - [PERSON] , пояснив що, він, як старший інспектор відділення військової інспекції безпеки дорожнього руху здійснював супроводження колони військового транспорту, яка рухалась від Роганського поста ДАІ вул. В. Кільцевої в м. Харкові в сторону м. Полтава. ДТП відбулося на перехресті при повороті на смт Циркуни. Так, колона складалася з 6-7 машин, до складу яких входили БРДМ, вантажні та легкові автомобілі. Вказував на те, що саме він рухався в голові колони на автомобілі «ГАЗ 3110», який обладнаний проблисковими маячками і звуковою сигналізацією, а також, що він здійснював регулюванням дорожнього руху та знаходився на перехресті, перекриваючи рух транспорту в перпендикулярному напрямку, показуючи жезлом дозволяючий знак для безперешкодного проїзду колони. На вказаній ділянці дороги було дві полоси для руху в одному напрямку, колона їхала в лівій полосі, однак замикаючого автомобіля не було, оскільки згідно інструкції це не є порушенням та допускається наявність тільки одного супроводжуючого автомобіля. БРМД рухався 3-4 з кінця колони в лівій смузі, зі швидкістю 40 км/год, автомобіль «FordTransit» - в правій полосі зі швидкості 70-75 км/год, після чого перестроївся в ліву смугу, при цьому на автомобілі не було включено ніякого показника повороту, та почав різко гальмувати, однак БДРМ під керуванням [PERSON] не зміг вчасно загальмувати, оскільки відстань між ними складала приблизно 2-3 метри. Допитаний в судовому засіданні свідок - [PERSON] , який є військовослужбовцем та знаходився в БРДМ під керуванням [PERSON] , пояснив, що вони їхали з АТО до військової частини. БРДМ рухався в колоні по лівій смузі дороги та не змінював смугу, оскільки їх вів попередній автомобіль, а автомобіль «FordTransit» виїхав з правого ряду та вклинився в колону опинившись перед БРДМ за 50 метрів до перехрестя. При перетину перехрестя [PERSON] різко загальмував в результаті чого, БРДМ зіткнувся в автомобілем позивача, оскільки [PERSON] не мав можливості різко зупинитися у зв`язку з важкістю машини. ДТП сталося за 10 метрів до світлофора, при цьому світло світлофора було зелене та регулювальник показував знак «продовжувати рух». Зазначив, що водій автомобілю «FordTransit» не зрозумів, що показував регулювальник та є винним в даному зіткненні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні був допитаний в якості свідка, та пояснив, що він 12.12.2017 року о 9 год. 50 хв. рухався по окружній дорозі в м. Харкові в колонні та керував БРДМ2л. Попереду нього в колоні рухались два автомобіля «Краз» та автомобіль командира, позаду два БРДМ та автомобіль «ЗІЛ». Замикаючого супровідного автомобіля в колоні не було, однак попереду колону супроводжував автомобіль обладнаний спецсигналами. Колона рухалась по крайній лівій смузі. Так, за 50 метрів до перехрестя з Салтівським шосе, на якому стояв регулювальник, перед його БРДМ виїхав автомобіль «FordTransit» та проїхавши 30 метрів почав різко гальмувати. На відстані 25 метрів [PERSON] почав екстрене гальмування та не зміг зупинити автомобіль. Вважає, що позивач порушив правила дорожнього руху, оскільки не впевнився в безпечності. Так, суд критично ставиться до показань вказаних вище свідків, оскільки свідки [PERSON] , [PERSON] допитувались апеляційним судом, а третя особа [PERSON] надавав свої пояснення під час розгляду справи за адміністративною скаргою [PERSON] на постанову Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27.02.2018 р., які були аналогічні наданим в даному процесі, що підтвердили останні та яким апеляційний суд надав оцінку. Твердження представника відповідача про рух військових транспортних засобів в складі колони під час скоєння ДТП, спростовуються наявними доказами по справі. Відповідно до Закону України «Про Правила дорожнього руху» колона транспортних засобів організована група з трьох і більше транспортних засобів, що разом рухаються в одному напрямку безпосередньо один за одним з постійно увімкненим ближнім світлом фар. Регулювальник - поліцейський, що виконує регулювання дорожнього руху у форменому одязі підвищеної видимості з елементами із світлоповертального матеріалу за допомогою жезлу, свистка. До регулювальника прирівнюються працівники військової інспекції безпеки дорожнього руху, дорожньо-експлуатаційної служби, черговий на залізничному переїзді, поромній переправі, які мають відповідне посвідчення та нарукавну пов`язку, жезл, диск з червоним сигналом чи світлоповертачем, червоний ліхтар або прапорець та виконують регулювання у форменому одязі. Згідно до абз. 1 п. 25.1 ПДР України, зазначено, що на кожному транспортному засобі, що рухається в складі колони, встановлюється розпізнавальний знак "Колона", передбачений\~підпунктом "є" пункту 30.3\~цих Правил, і вмикається ближнє світло фар. Розпізнавальний знак може не встановлюватися, якщо колону супроводжують оперативні транспортні засоби з увімкненими червоним, синім і червоним, зеленим або синім і зеленим проблисковими маячками та (або) спеціальними звуковими сигналами. Так, відповідно п. 30.3 є) ПДР України на відповідних транспортних засобах установлюються такі розпізнавальні знаки: "Колона" - квадрат жовтого кольору з каймою червоного кольору, в який вписано літеру "К" чорного кольору (сторона квадрата - не менше 250 мм, ширина кайми - 1/10 цієї сторони). Знак розміщується спереду і ззаду на транспортних засобах, що рухаються в колоні. Як встановлено судовим розглядом, замикаючого автомобіля обладнаного спеціальними звуковими сигналами та проблисковими маячками, під час руху військової техніки не було. Доказів наявності розпізнавальних знаків та ознак «колони», які б вказували на належність БРДМ 2Л-1, під керуванням [PERSON] , а також іншої військової техніки до складу колони відповідачем та третьою особою суду не надано. Як убачається з постанови Харківського апеляційного суду від 16.10.2018 р. апеляційний суд прийшов до висновку, що рух бронетехніки здійснювався без дотримання вимог п. 30.3 «є» Правил дорожнього руху України, оскільки матеріали справи не містять відомостей, що її супроводження здійснювалось з використанням розпізнавального знаку «колона», який в повній мірі відповідає цьому пункту Правил. Крім того, схема місця дорожньо-транспортної пригоди, свідчить, що зіткнення автомобілів відбулось в лівій стороні напрямку руху транспортних засобів, на відстані 6,3 метри від правого краю проїзної частини, що з урахуванням вимог п. 25.2 Правил дорожнього руху України також спростовує посилання апелянта, що рух військової техніки здійснювався в колоні. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено наявність в діях позивача вини у зазначеній вище дорожньо-транспортній пригоді та як слідство у завданні шкоди власному майну. Відповідно до статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічні положення закріплені у частині першій\~статті 81 ЦПК України. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до частини 6\~статті 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як закріплено ст. 1192 ЦК України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до ч. 2\~ст. 22 ЦК України\~збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Для підтвердження розміру матеріальної шкоди позивачем надано висновок експертного автотоварознавчого дослідження виконаного судовим експертом Ефременко В.В. №25318 від 25.01.2018 року, якій відповідає вимогам діючого законодавства, згідно якого розмір матеріальної шкоди спричиненої позивачу - власнику автомобіля «FordTransit» державний номер [NUMBER] , складає 43462,31 грн. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем в судовому засіданні надано докази, що підтверджують факт завдання шкоди третьою особою, під час перебування у службових відносинах з відповідачем, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. На підставі викладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду завдану в результаті дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 43462,31 грн. Щодо стягнення\~судових витрат\~на проведення\~автотоварознавчого дослідження,\~суд зазначає,\~що в\~матеріалах справи\~міститься підтвердження\~про сплату\~позивачем вартості\~експертного автотоварознавчого\~дослідження в\~розмірі 2019,60\~грн.,\~посвідченого директором\~інституту Клюєвим\~О.М.\~Разом з\~тим,\~сплата витрат\~на проведення\~експертного дослідження\~у розмірі\~2019,60\~грн.\~підтверджено квитанцією\~наданою для\~огляду експертом\~ [PERSON] під час судового засідання. Зазначені витрати підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. \~ \~ \~ \~При цьому, відповідачем будь-якими іншими належними та допустимими доказами доводи позивача не спростовані. Вирішуючи відповідно до вимог\~ст.141 ЦПК України\~питання розподілу судових витрат, з урахуванням результату розгляду справи, суд виходить з наступного. Судові витрати відповідно до вимог ч.1\~ст.133 ЦПК України\~складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1, 2 ч. 3\~ст. 133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язаних із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи. Відповідно до частини 1 ст. 141\~ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційне розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням повного задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 704,80 грн., відповідно до квитанції № 17339769 від 21 серпня 2018 року, сплачений позивачем під час звернення з даним позовом до суду. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved