Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

У грудні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування належним їй на праві власності житловим будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що відповідачі будучи громадянами В"єтнаму перебували на території України на законних підставах, зареєстровані за вище вказаною адресою, але з 2012 році за місцем реєстрації не проживають без поважних причин і місце їх перебування не відоме. Добровільно знятися з реєстрації в будинку відповідачі не бажають, чим порушують її права, як власника будинку. В судове засідання сторони не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином та своєчасно. Позивач подала суду заяву про слухання справи в її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю, проти заочного розгляду справи заперечень не мала. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча про день та час розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином шляхом направлення за місцем реєстрації судової повістки рекомендованим листом з повідомленням, яку повернуто за непроживання. Згідно акта депутата Снігурівської міської ради від 20.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають. Виклик відповідачів здійснено через оголошення опубліковане на офіційному веб-сайті суду на порталі судова влада України. Причини неявки суду невідомі. Відзив не надійшов. За наявності умов, визначених у ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . На підтвердження такого позивачем надано свідоцтва про право на спадщину за законом, видані Снігурівською державною нотаріальною конторою 18.11.1983 року за реєстровим № 2703 (а.с.8), 10.02.1988 року за реєстровим № 1-334 (а.с.11), та договір купівлі-продажу житлового будинку від 21 липня 1993 року, посвідчений державним нотаріусом Снігурівської держнотконтори, за реєстровим № 1-919 (а.с.12-13). Державна реєстрація права власності на житло проведена відповідно 23.11.1984 року, 06.06.1993 року та 07.10.1997 року Снігурівською філією Миколаївського МБТІ. Зміна прізвища позивачки підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу з гр. [PERSON] , виданого повторно 26 грудня 2018 року серії [NUMBER] на підставі актового запису №24 від 24.02.1989 року, прізвище дружини після розірвання шлюбу " [PERSON] " (а.с.10). 24 квітня 1997 року у вказаному жилому будинку, за згоди власника [PERSON] , зареєстрований відповідач [PERSON] , відповідач [PERSON] зареєстрована з 10.02.2012 року. Вказане підтверджується довідками виконавчого комітету Снігурівської міської ради від 08.01.2019 року (а.с.22, 24) та записами в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають у будинку [ADDRESS] (а.с.14-16). За даними паспорту позивача серії [NUMBER] виданого 26.02.1997 року Снігурівським РВ УМВС України в Миколаївській області, встановлено що вона перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 06.09.1996 року, який розірвано 10.10.2007 року (а.с.5-6). Згідно інформації начальника Снігурівського РС УДМС України в Миколаївській області №166 від 17.01.2019 року, громадяни В"єтнаму [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебувають на обліку ДМС, відповідно до тимчасової посвідки на постійне проживання [NUMBER] від 16.09.2011 року та [NUMBER] від 30.01.2012 року, відповідно, видані ВГІРФО УМВС України в Миколаївській області. Зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с.30). Актом депутата Снігурівської міської ради Миколаївської області Білоусової М.А. від 20 грудня 2018 року посвідчено, що [PERSON] та [PERSON] за місцем реєстрації не проживають на протязі останніх п"ять років, що підтвердили сусіди [PERSON] та [PERSON] (а.с.18). Таким чином, відповідачі не є членами сім"ї власника житла, а тому до вказаних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 383, 391 ЦК України. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (правова позиція ВСУ у справі №6-709цс16). Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У ході судового розгляду підтверджено обставини щодо права власності позивача на житлове приміщення, відсутність відповідачів за зареєстрованим місцем проживання понад один рік, відсутності доказів щодо створення позивачем перешкод у користуванні житлом, участі відповідачів в утриманні будинку чи виявлення інтересу до житла. Доказів поважності причин відсутності відповідачів понад зазначений термін судом не встановлено, так само як і наявності домовленості між сторонами про інший строк збереження права на проживання у житловому будинку. Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, підлягає задоволенню. Про стягнення судового збору з відповідачів позивачка не заявляла.

Outcome: approved