Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

03.08.2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 07.10.2012року він надав у позику відповідачу [PERSON] грошові кошти у розмірі 5000 доларів США, які останній, згідно наданої ним розписки, зобов'язувався повернути у строк до 07.12.2012року. Однак, у зазначений строк відповідач позики не повернув, чим прострочив зобов'язання за договором позики. Зазначає, що у квітні місяці 2013 року він звертався до Мостиського районного суду Львівської області із позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 30.05.2013 року даний позов задоволено та стягнуто з відповідача в його (позивача) користь заборгованість за договором позики в сумі 39965,00 гривень, що еквівалентно 5000 доларів США, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 453,30 гривень та 404,19 гривень судового збору, а всього на загальну суму 40822,49 грн. Також зазначає, що він повторно звернувся до Мостиського районного суду Львівської області із позовом про стягнення індексу інфляції за період з квітня місяця 2013року по березень 2014 року, три проценти річних за період з 23.04.2013року по 17.03.2014року та стягнення моральної шкоди. Заочним рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.05.2014 року даний позов задоволено частково та стягнуто з відповідача в його (позивача) користь індекс інфляції за договором позики від 07.10.2012року в період з квітня місяця 2013року по березень місяць 2014року в сумі 519,55 гривень та 3% річних в період з 23.04.2013року по 17.03.2014року в сумі 1077,41 гривень. Вказує, що на виконання виконавчих листів, виданих на підставі вищезазначених рішень суду від 30.05.2013 року та 22.05.2014року відкрито виконавчі провадження. Однак, вищевказані рішення суду відповідачем не виконано, коштів не повернуто. Вважає, що відповідно до вимог ст.625 ЦК України відповідач повинен сплатити йому індекс інфляції за період починаючи з 17.03.2014 року по 26.02.2015 року на суму 45165,34 гривень, а також 3% річних за вказаний період на суму 4279,54 гривень. З огляду на наведене, просить суд стягнути з відповідача [PERSON] в його користь індекс інфляції за договором позики у сумі 45165,34 грн., 3% річних у розмірі 4279,54 грн., а також понесені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 494,45 гривень. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглядати у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти винесення заочного рішення у даній справі. Відповідач [PERSON] був своєчасно і належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, однак в суд не з'явився і не повідомив про причини своєї неявки, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи чи розгляду справи за його відсутності.. Враховуючи наведене та беручи до уваги думку позивача, який не заперечує щодо можливості ухвалення заочного рішення, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Ч.3 ст.61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 07 жовтня 2012 року позивач [PERSON] надав [PERSON], відповідачу по справі, позику у розмірі 5000 доларів США. Договір позики грошей був оформлений письмовою розпискою від 07.10.2012 року, в якій відповідач зобов'язувався повернути зазначену суму грошей до 07.12.2012року, проте у зазначений строк [PERSON] в добровільному порядку борг не повернув. Вказані обставини встановлені рішенням (заочним) Мостиського районного суду Львівської області від 30.05.2013року у цивільній справі №448/744/13-ц, яке набрало законної сили. Даним рішенням стягнуто з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] заборгованість за вищевказаним договором позики в національній валюті України - в сумі 39965 гривень, а також три проценти річних від простроченої суми в розмірі 453,30 гривень. На підставі зазначеного рішення суду 22.07.2013 року Мостиським районним судом Львівської області [PERSON] видано виконавчий лист, який був пред'явлений до виконання у ВДВС Мостиського РУЮ та 29.10.2013 року державним виконавцем Кірш В.М. відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа. Крім того, рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 22.05.2014 року у цивільній справі №448/451/14-ц, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] індекс інфляції за вищевказаним договором позики від 07.10.2012 року в період з квітня місяця 2013 року по березень місяць 2014 року в сумі 519,55 гривень та три проценти річних в період з 23.04.2013 року по 17.03.2014 року в сумі 1077,41 гривень, а всього на загальну суму 1596,96 гривень. На підставі цього рішення суду 03.07.2014 року [PERSON] видано виконавчий лист, який в подальшому позивачем було пред'явлено до виконання до Відділу ДВС Мостиського РУЮ Львівської області, а постановою державного виконавця від 29.07.2014року відкрито виконавче провадження з його виконання. На час розгляду даної справи в суді відповідач [PERSON] вищенаведені судові рішення не виконав, що видно із матеріалів справи. В ході розгляду справи відповідачем [PERSON] не представлено, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, належних та допустимих доказів про повне або часткове повернення позивачу позичених у нього грошових коштів чи будь-яких інших доказів на спростування доводів позивача. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась, на його банківський рахунок. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 та 2 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно з ч.1 ст.598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Ч.1 ст.610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, пунктом 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зважаючи на вищенаведене, беручи до уваги те, що відповідач [PERSON] прострочив виконання грошового зобов'язання за договором позики, то з нього в силу ч.2 ст.625 ЦК України слід стягнути на користь позивача [PERSON] три проценти річних від простроченої суми заборгованості за період з 17.03.2014 року (з дня закінчення строку стягнення 3% річних згідно рішення Мостиського районного суду Львівської області від 22.05.2014року) по 26.02.2015 року, тобто в межах заявлених позовних вимог. Разом з тим, суд не погоджується з проведеними позивачем [PERSON] розрахунком 3% річних, оскільки такий обчислений виходячи із офіційного курсу НБУ станом на 26.02.2015року, згідно якого 100 доларів США становить 3001,02 гривні. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Оскільки предметом договору позики, укладеного між сторонами були грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, то розрахунок трьох процентів річних за період з 17.03.2014 року по 26.02.2015 року з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення буде наступний: 5000 доларів США (сума заборгованості) х 0,03 (три проценти річних) х 347 (кількість прострочених днів) / 365(кількість днів у році) = 142,60 доларів США. Офіційний курс 100 доларів США відносно української гривні станом на день ухвалення рішення - 21 жовтня 2015 року становить 2198,89 гривень. Звідси: 142,60 х 21,9889 = 3135,62 гривень. Отже, з відповідача [PERSON] в користь [PERSON] підлягають стягненню три проценти річних від простроченої суми за період з 17.03.2014 року по 26.02.2015 року на суму 3135,62 гривень. Що ж стосується позовних вимог про стягнення індексу інфляції від простроченої суми відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, то суд вважає, що дані вимоги до задоволення не підлягають з наступних підстав. У Листі Верховного Суду України від 01.07.2014року "Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві" зазначено, що як передбачено нормами Закону від 3 липня 1991 р. N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення", індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Крім того, у вищевказаному Листі Верховного Суду України також роз'яснено, що статтею 625 ЦК України регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст.11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Таким чином, суди повинні враховувати, що ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, а не на невиконання судового рішення. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Беручи до уваги те, що за договором позики, який є предметом спору, позичальнику [PERSON] були надані грошові кошти в іноземній валюті, а положення ч.2 ст.625 ЦК України про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми боргу з урахуванням інфляційних втрат може бути застосоване тільки у разі, якщо валютою виконання зобов'язання є гривня, враховуючи вищенаведені роз'яснення ВСУ про те, що прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, та те, що з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, суд вважає, що у даному випадку інфляційні втрати позивачу не нараховуються, а тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що даний позов слід задовольнити частково. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, а саме на суму 31,35 гривень (494,45х(3135,62/49444,88)=31,35). На підставі наведеного,

Outcome: partial