Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів» про стягнення заборгованості по заробітній платі та завданої моральної шкоди. Позов мотивує тим, що з 21.03.2003 тимчасово на 2 місяці, а з 21.05.2003 року по 02.05.2018 року він постійно перебував у трудових відносинах із відповідачем, працюючи у Філії «Хлібна база №88», на різних посадах. Остання посада, з якої був звільнений - машиніст тепловозу. Згідно наказу від 02.05.2018 року №41-к звільнений з роботи за угодою сторін по ст.36 п.1 КЗпПУ. Стверджує, що при звільненні з роботи повний розрахунок з ним не проведений, а саме заробітна плата в сумі 16055,39 грн не виплачена. Крім того посилаючись на норми ст.117 КЗпП України, просить стягнути з підприємства компенсацію за час затримки розрахунку починаючи з 03.05.2018 по 06.06.2018 (день подання позову до суду) в сумі 27981,91 грн. Позивач також зазначає, що своїми неправомірними діями щодо несвоєчасної виплати заробітної плати, відповідачем заподіяна йому моральна шкода в сумі 10000,00 грн. У звязку з чим, просить задовольнити позов та стягнути з відповідача 16055,39 грн заборгованості по заробітній платі; 27981,91 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні; 10000,00 грн маральної шкоди. 11.09.2018 відкрито спрощене позовне провадження у справі. Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву в якій просив позов задовольнити, а розгляд справи проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги стосовно стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 16055,39 грн визнав повністю. Однак не погодився із вимогами позивача стосовно стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку з 03.05.2018 по 06.09.2018 в сумі 27981,91 грн. Так, відповідач вказує, що згідно наказу №159 від 30.10.2017 на підприємстві ДП «Полтавський комбінат хлібопродуктів», в період з 15.01.2018 по 30.06.2018 встановлено режим неповного робочого часу, а саме 32-годинний робочий тиждень, з режимом роботи з понеділка по четвер. Таким чином відповідач вважає, що в період затримки розрахунку з 03.05.2018 по 06.09.2018, на підприємстві було 78 робочих дні. Отже, при розрахунку середнього заробітку в разі затримки, сума становитиме 17185,74 грн. Стосовно стягнення з відповідача 10000,00 грн. моральної шкоди, відповідач вважає її необґрунтованою, що не підтверджена жодними доказами. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Суд встановив, що [PERSON] працював у філії "Хлібна база № 88" з 21.03.2003 року по 02.05.2018 року. Наказом №41-к від 02.05.2018 року був звільнений за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу про звільнення та даними трудової книжки позивача (а.с.6,7,9). Даний факт сторонами не оспорюється. Згідно довідки філії "Хлібна База № 88" Державного підприємства «Полтавський комбінат Хлібопродуктів" від 20.07.2018 року № 155 сума заборгованості по заробітній платі позивача становить 16055,39 грн, середньоденний заробіток складає 220,33 грн, а середньомісячна заробітна плата становить 4406,60 грн (а.с. 10). Згідно ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Як вказано у ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення працівником вимоги про розрахунок. З урахуванням наведенного, суд дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 16055,39 грн підлягає задоволенню. Згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, оскільки з моменту звільнення ( 03.05.2018 р.) та на момент звернення позивача із позовом до суду ( 06.09.2018 р.) у ДП «Полтавський комбінат Хлібопродуктів" існувала заборгованість з нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, то підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки. Передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27.03.2013 року у справі № 6-15цс13). Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21.01.2015 року у справі № 6-195цс14). В п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно правового висновку Верховного Суду України у спорі про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (постанова у справі № 6-64цс13 від 03.07.2013 року) згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Порядок здійснення відповідних розрахунків визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Абзацом 2 п.8 даного Порядку передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі ( календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац 3 пункту 8 Порядку). Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-648цс15 за позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі Час затримки належних [PERSON] сум заробітної плати складає період з 03.05.2018 року по 06.09.2018 року (включно), тобто по день звернення до суду. Матеріалами справи підтверджено і не оспорюється сторонами, що середньоденний заробіток [PERSON] складає 220,33 грн. (а.с. 10). Як вказано вище середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Останні два календарні місяця роботи позивача є березень та квітень. Відповідно до наказу ДП «Полтавський комбінат хлібопродуктів» №159 від 30.10.2017 на підприємстві ДП «Полтавський комбінат хлібопродуктів», в період з 15.01.2018 по 30.06.2018 встановлено режим неповного робочого часу, а саме 32-годинний робочий тиждень, з режимом роботи з понеділка по четвер (а.с.31). Сумарне число робочих днів за останні два календарні місяці роботи позивача згідно з графіком роботи підприємства складає 31 робочий день. Отже, середньомісячне число робочих днів складає 15,5 (31/2). Так як, позивач був звільнений з роботи 02.05.2018 року, то кількість робочих днів в період з 03.05.2018 по 06.09.2018 р. склала 62 робочі дні (4 місяці х 15,5 робочих днів). Отже розмір середнього заробітку за час затримки кінцевого розрахунку при звільненні складає 13660,46 грн. (220,33 грн. х 62 робочих днів). За вказаних обставин посилання відповідача на відсутність вини як в.о. директора підприємства, так і самого підприємства, рахунки якого арештовані Господарським судом Полтавської області та вилучення документації підприємства під час обшуку слідчим 13.04.2018 р., не заслуговують на увагу та не виключають застосування положення ст. 117 КЗпП України в якості відповідальності роботодавця за затримку розрахунку при звільненні. Згідно статті 237-1Кодексу законів про працю України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як достовірно встановлено судом, внаслідок порушення відповідачем законних прав [PERSON], а саме невиплати йому заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату працю, внаслідок чого було порушено звичний для останнього уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов'язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права, останній зазнав втрат немайнового характеру, тобто йому завдано моральну шкоду. Суд зауважує, що в результаті затримки з невиплатою заробітної плати при звільненні позивач поніс моральні страждання, які виразились у неотриманні коштів на проживання на протязі певного періоду, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім'ї, принизило позивача, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню частково з урахування розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Враховуючи характер та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, тяжкість вимушених змін у його життєвих стосунках, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають задоволенню частково в розмірі 2000,00 грн. Суд вважає, що в даній справі моральна шкода в розмірі 2000,00 грн., разом з розміром заборгованості по заробітній платі в сумі 16055,39 грн та компенсаційними виплатами в порядку ст. 117 КЗпП України в сумі 13660,46 грн є достатніми для сприяння відновлення порушених прав позивача. Окрім того, на підставі положень статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, ДП "Полтавський комбінат хлібопродуктів", в дохід держави судовий збір в розмірі 704,80 грн, оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову, предметом якого є стягнення заробітної плати та 704,80 грн в рахунок відшкодування витрат по оплаті судового збору за вимогу про відшкодування моральної шкоди.

Outcome: partial