Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

Позивачі, [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа: товарна біржа "Українська" про визнання правочину дійсним. В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначили, що 28.05.2001 року вони, [PERSON] та [PERSON] , через товарну біржу Українська в м. Марганці придбали, згідно договору купівлі-продажу нерухомості, зареєстрованого на Товарній біржі "Українська" за № 159151 від 28.05.2001 року магазин [ADDRESS] . Тобто був укладений договір купівлі-продажі нерухомості, а саме: ними, [PERSON] та [PERSON] у продавця [PERSON] був придбаний об`єкт нерухомості- магазин [ADDRESS] , до складу якого входить : магазин з цегли під літерою А, загальною площею 171,1 кв.м., сарай з цегли під літ. Б, склад дощатий під літ В, павільйон металевий під літ Г, який належав продавцю, згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.О. за № 2831 від 05.10.2000 року ( зареєстрованого в міжміському БТІ за р.№85-20). Ними сплачені відповідні грошові кошти в сумі 11 200 гривень, згідно договору купівлі-продажу. Після укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, магазин, склад, сарай та павільйон були прийняті ними у власність і з того часу вони стали володіти та користуватися ним на свій розсуд, стали з 28.05.2001 року по теперішній час торгувати продовольчими товарами, переоформили на себе особові рахунки та відкрили у обслуговуючих комунальних організаціях рахунки на своє ім`я, оформили технічний паспорт на магазин та прибудови, також зареєстрували у Марганецькому БТІ 08.06.2001 року в реєстрову книгу № за номером 85. До теперішнього часу вони продовжують торгівельну діяльність. У 2020 році вони вирішили приватизувати землю під магазином та переоформити магазин з прибудовами на своїх дітей. При звернені до земельного відділу та нотаріуса дізналися , що крім інших довідок, потрібен оригінал права власності. Надавши договір купівлі-продажу, проведений товарною біржою "Українська" їм повідомили, що оскільки договір не зареєстрований у нотаріуса, то він є недійсним, право власності на магазин з прибудовами їм необхідно встановити через суд. Через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, вони не мають можливості розпоряджатися належним їм магазином та прибудовами. Крім того, не можуть зареєструвати його у державному реєстрі, приватизувати землю та переоформити на своїх рідних, навіть при укладенні договорів про надання послуг вимагають право власності, а у них, як вияснилося, воно не дійсне, у зв`язку з чим вимушені звернутися до суду з даним позовом. Просять суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості, між ними [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , згідно якого був придбаний об`єкт нерухомості: магазин № [NUMBER] , що знаходиться по [ADDRESS] , до складу якого входить магазин з цегли під літерою А, загальною площею 171,1 кв.м., сарай з цегли під літ. Б, склад дощатий під літ. В; павільйон металевий під літ. Г, який належав [PERSON] , згідно договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.О. за № 2831 від 05.10.2000 року (зареєстрованого в міжміському БТІ за р.№85-20, зареєстрований 28 травня 2001 року на Товарній біржі "Українська" за № 159151 та зареєстрований Марганецьким міським бюро технічної інвентаризації, із внесенням відомостей 08.06.1999 року у реєстрову книгу за номером № 3-85. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ППК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою від 10 червня 2020 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити у повному обсязі. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовільнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник третьої особи - товарної біржи "Українська" у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, пояснення щодо позову не надав. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ст.ст.12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як установлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи 28 травня 2001 року [PERSON] та [PERSON] через Марганецьку філію товарна біржа "Українська" придбали у [PERSON] об`єкт нерухомості, а саме: магазин [ADDRESS] , який належав останній на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Марганецького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучугурним М.О. за № 2831 від 05.10.2000 року ( зареєстрованого в міжміському бюро технічної інвентаризації за р.№85-20)., до складу якого входить: магазин з цегли під літ. А, загальною площею 171,1 кв.м.; сарай з цегли під літ Б; склад дощатий під літ. В; павільйон металевий під літ. Г, що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 28 травня 2001 року, посвідченого керівником відділу нерухомості Марганецької філії товарна біржа "Українська" Л.М. Ігнатенко за № 159151.( а.с. 16). Як зазначають позивачі у позові, що також вбачається із копії договору купівлі-продажу нерухомості від 28 травня 2001 року, зазначений об`єкт нерухомості, згідно інвентаризаційної оцінки, оцінено в 16 125 гривень, фактична його ціна - 11 200 гривень, яку позивачі сплатили відповідачу. Після укладення договору купівлі-продажу нерухомості: магазин, склад, сарай та павільйон були прийняті позивачами у власність, з того часу вони стали ним володіти та користуватися на свій розсуд, з 28.05.2001 року по теперішній час торгують продовольчими товарами. Переоформили на себе особові рахунки, уклали договори з підприємствами про надання комунальних послуг, також оформили технічний паспорт на магазин та прибудови, зареєструвавши їх у Марганецькому БТІ 08.06.2001 року в реєстрову книгу 3, номер запису 85. Торгівельну діяльність продовжують до теперішнього часу. З інформаційної довідки Марганецького бюро технічної інвентаризації Дніпропетровського обласного комунального підприємства за № 154 від 23.03.2020 року вбачається, що по обліку бюро технічної інвентаризації, згідно архівних даних, станом на 31.12.2012 року, за адресою [ADDRESS] право власності на магазин № [NUMBER] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2001 року р.№159151, посвідчений Українською товарною біржою ( а.с. 17). Довідкою про проходження реєстрації ( а.с. 18) підтверджується, що магазин по [ADDRESS] зареєстровано у Марганецькому БТІ на праві власності за [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.05.2001 року №159151, під № 3-85, 08.06.2001 року. У 2020 році позивачі вирішили приватизувати землю під магазином та переоформити магазин з прибудовами, на своїх дітей. Під час оформлення документів, від земельного відділу та нотаріуса дізналися про те, що крім необхідних довідок їм потрібен оригінал права власності. Надавши договір купівлі-продажу нерухомості від 28 травня 2001 року, укладений через товарну біржу "Українска", дізналися що даний договір є недійсним, оскільки не зареєстрований у нотаріуса. Право власності на магазин з прибудовами їм необхідно встановлювати лише через суд. Через відсутність нотаріального посвідчення вищевказаного договору позивачі не мають можливості розпоряджатися належним їм магазином та прибудовами. Крім того, не можуть зареєструвати його у державному реєстрі також приватизувати землю та переоформити на своїх рід. Тому за захистом своїх прав та інтересів вимушені звернутися до суду. Встановленим у судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу передбаченими ЦК України 1963 року, норми якої діяли на момент укладення угоди. Згідно до ст. 153 ЦК України 1963 року, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Приписами ч.2 ст. 47 ЦК України 1963 року, яка діяла на момент укладання угоди, визначено, що якщо відбулося повне або часткове виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати таку угоду дійсною. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення угоди не вимагається. Згідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними, норми ч.2 ст. 220 ЦК України не застосовуються до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації. На цей час правочини, щодо купівлі-продажу нерухомості, підлягають державній реєстрації. Не зважаючи на це застереження, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені тільки з введенням в дію ЦК 2003 року. До цього часу, в тому числі і на час укладення спірної угоди /2000 рік/ норми щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачами на момент укладання спірної угоди виконано. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Зважаючи на те, що угода купівлі-продажу фактично відбулася, а сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно на час укладання угоди було належним чином зареєстроване, суд вважає за можливе визнати вищезазначену угоду дійсною. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачами при пред`явленні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 840 гривень 80 копійок, у позовній заяві позивачі просять витрати по справі залишити за ними, враховуючи вимоги, викладені у заяві, суд не знаходить підстав для стягнення судового збору з відповідача.

Outcome: approved