Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача 94034 грн. 12 коп. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 940 грн. 34 коп. На обґрунтування позовних вимог зіслалась на те, що відповідно до рішення Полонського районного суду від 21.11.2016 року, встановлено факт трудових відносин, а саме, що вона працювала продавцем у приватного підприємця [PERSON] в період з 01 по 31 травня 2014 року та цим же рішенням стягнуто на її користь 2350 грн. заробітної плати. Однак, незважаючи на рішення суду, відповідач ухилявся від його виконання. Так, на неодноразові звернення за невиконання рішення суду, у кінці вересня 2018 року від працівників державної виконавчої служби дізналась, що [PERSON] перерахував на її рахунок заробітну плату. Оскільки розрахунок з позивачем було проведено в порушення вимог ст. 117 КЗпП України, тому просить стягнути з відповідача вказану суму середнього заробітку. Ухвалою суду від 06 грудня 2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та вирішено справу розглядати без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 31.01.2019 року позивачем усунуто вимоги ухвали про залишення позову без руху, а також [PERSON] відмовилась від частини позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. 05.02.2019 року ухвалою суду позовну заяву [PERSON] залишено без розгляду в частині стягнення з відповідача моральної шкоди. 05.03.2019 року було винесено заочне рішення, яким позов було задоволено. 22.05.2019 року ухвалою Полонського районного суду заочне рішення було скасовано. 30.05.2019 року до суду надійшов відзив згідно якого, відповідач позов не визнав, з тих підстав, що позивачка [PERSON] має боргові зобов`язання перед [PERSON] ( знайомий відповідача) в сумі 12778грн., тому 07.07.2017 року він [PERSON] передав для [PERSON] у державній виконавчій службі 2350грн. заробітної плати, а та у свою чергу віддала їх [PERSON] , однак розписку про це відмовилася писати. Тому вважає, що рішення суду виконав у повному обсязі. у зв`язку з чим просив відмовити у позові. 07.06.2019 року від відповідача надійшла відповідь на відзив, в якому зазначив, що відзив є необґрунтованим, тому на увагу не заслуговує. Суд заслухавши сторін та їх представників, свідків, дослідивши наявні у справі матеріали, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що на підставі рішення Полонського районного суду Хмельницької області від 21.11.2016 року встановлено факт трудових відносин, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] в період з 01 по 31 травня 2014 року та стягнуто на користь [PERSON] 2350 грн. заробітної плати. Рішення суду набрало законної сили 10.01.2017 року, після ухвалення судового рішення відповідач не виплатив належних позивачу сум, тому 22.02.2017року позивачка звернулася із заявою до Полонського відділу державної виконавчої служби про прийняття до виконання виконавчого листа про стягнення на її користь заробітної плати в сумі 2350грн. із боржника [PERSON] . Постановою державного виконавця від 12.04.2017 року провадження було відкрито, а 25 вересня 2018 року була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що борг сплачений у повному обсязі. Виходячи із змісту та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", середній заробіток за період затримки розрахунку стягується за весь період затримки розрахунку, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності і, оскільки відповідач повністю з [PERSON] не розрахувався, тому не можна вважати використаним право позивача на стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку, що виник після ухвалення судового рішення від 21.11.2016 року. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку виходячи із середньої заробітної плати згідно інформації наданої Головним управлінням статистики у Хмельницькій області, що становить 4219грн. за листопад 2018 року та 5315грн.- грудень 2018 року. Однак, суд з такими доводами позивачки не може погодитися, оскільки відповідно Постанови КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» п.2 абз.2,3 працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Так, рішенням Полонського районного суду було встановлено, що заробітна плата [PERSON] складає -2350грн., тому її середньоденна (2350+2350: 44)=106грн.81коп. Як вбачається з матеріалів справи, позивач просила стягнути середній заробіток за період з січня 2017року по жовтень 2018 року. Згідно з додатками до листів Міністерства соціальної політики України від "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 та від Лист Мінсоцполітики від 19.10.2017 р "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2018 рік", кількість робочих днів за вказаний період становитиме 434дні. Оскільки середньоденний заробіток позивача становить 106,81грн., тому середній заробіток за вказаний період складає 106,81*434= 46355грн.54коп. Що стосується свідчень відповідача, що борг нібито був повернутий [PERSON] в приміщенні Полонського ДВС у липні 2017року, то суд з цього приводу зазначає наступне. Так, в судовому засіданні начальник Полонського ДВС Яремова А.В. суду пояснила, що у них на виконанні перебував виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заробітної плати в сумі 2350грн. Рішення добровільно не виконувалося, тому було накладено арешт на рахунки боржника, стягнуто кошти. 25.09.2018року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження. Крім того, [PERSON] зазначила, що у провадженні Полонського ДВС на виконанні перебуває виконавчий лист, де боржником є позивачка [PERSON] , яка у свою чергу не виконує рішення суду та не повертає борг [PERSON] . У її присутності кошти для [PERSON] , [PERSON] не повертав. Їй лише відомо, що у липні [PERSON] долучив до виконавчого провадження розписку, що 07.07.2017 року останній отримав в рахунок погашення боргу кошти від [PERSON] в сумі 2350грн. Свідок [PERSON] суду показав, що йому зателефонувала [PERSON] , що бажає повернути борг. Під`їхавши до виконавчої служби у присутності [PERSON] та [PERSON] , останній сплатив для [PERSON] кошти в сумі 2350грн., а [PERSON] в свою чергу передала їх йому, про що він написав розписку. [PERSON] дані обставини заперечувала в судовому засіданні, зіславшись на те, що таких подій не було, а їй лише було запропоновано зробити наступне, вона напише розписку, що нібито відповідач борг погасив, а [PERSON] на цю суму зменшить заборгованість, однак вона не погодилася. Положеннями статті статі 1 Закону України «Про виконавче провадження» (далі-Закон) встановлено поняття «виконавчого провадження», відповідно до якої виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно вимог ч. 2 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини. Згідно з ч. 1, ч. 5 і ч. 6 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доводів позивача, а тому позов підлягає до задоволення. Враховуючи, що визначена сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні значно перевищує суму заборгованості по заробітній платі, тому слід застосувати принцип співмірності і зменшити розмір середнього заробітку, оскільки заборгованість відповідача перед позивачем була незначною та не перевищує її середньомісячний заробіток. Тому враховуючи викладене, суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку в сумі 20000грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України із відповідача на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір у сумі 199 грн.20коп. пропорційно (0,212%) до задоволених вимог.

Outcome: partial