Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

До Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області звернулась позивач [PERSON] з позовною заявою, яку в ході судового розгляду було уточнено, відповідно до уточнених позовних вимог просила зобов'язати Підгородненську міську раду затвердити технічну документацію по передачі земельних ділянок по [ADDRESS] у м. Підгородне у приватну власність [PERSON] без погодження меж з суміжним землекористувачем земельних ділянок по [ADDRESS], [PERSON], зобов'язати Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області усунути накладки координат суміжних земельних ділянок земельних ділянок: [ADDRESS] та внести до Державного земельного кадастру відомості про межі земельних ділянок по [ADDRESS] відповідно до технічної документації по передачі земельних ділянок у м. Підгородне по [ADDRESS] у приватну власність [PERSON], визнати недійсним рішення Підгородненської міської ради про передачу у приватну власність [PERSON] земельних ділянок [NUMBER] (кадастрові номери: [NUMBER] та[NUMBER]) по [ADDRESS], та визнати недійсними державні акти на право приватної власності на вищезазначені земельні ділянки, видані та зареєстровані на ім'я [PERSON]. Представник позивача у судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Підгородненської міської ради та Управління Держземагентства у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи без участі їх представників. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Згідно зі ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Судом встановлено, що 15.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу житлового будинку за адресою: Дніпропетровська область, [ADDRESS], який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 2 916 кв.м. - держфонд. Попередньому власнику, [PERSON], вищезазначене домоволодіння належало на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2002 року, яке в свою чергу його попереднім власникам раніше належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.02.1998 року, в якому зазначено, що вищезазначене домоволодіння розташовано на земельній ділянці площею 2916 кв.м. Первісним власником вищезазначеного домоволодіння на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю, виданого 30.11.1964 року виконкомом Підгороднянської селищної Ради депутатів трудящихся згідно рішення №50 від 29.05.1963 року, зареєстрованого в Новомосковському Інвентарбюро 30.11.1964 року під № 2566-19, був [PERSON], якому рішенням виконкому Підгородненської міської ради №7 від 21.02.1998 року для його домоволодіння [ADDRESS] була виділена земельна ділянка по фактичним обмірам загальною площею 2916 кв.м. Натомість домоволодіння [NUMBER] по вулиці Комсомольській, що належить відповідачу, [PERSON], раніше на підставі «Договора о предоставлении в бессрочное пользование земельного участка для строительства индивидуального жилого дома на право личной собственности жилой площади не более 60 кв.м.» від 15.04.1968 року. В зазначеному договорі на ст. 1, де зазначено розмір земельної ділянки, яка виділяється під будівництво зазначеного будинку, розлито якусь рідину так, що не можливо з'ясувати розмір земельної ділянки. Хоча на той час площа земельної ділянки для усіх громадян була стандартною та складала 600 кв.м. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи Підгородненська міська рада ухвалила рішення про передачу у власність відповідачу земельної ділянки в значно більшому розмірі (10000 кв.м. для обслуговування будинку та додатково під огород 677 кв.м.) за рахунок земельної, яка знаходилася у користування позивача. При цьому при складанні технічної документації на земельну ділянку було порушено чинні на той час вимоги п.1.14 Інструкції, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року із наступними змінами, в частині відсутності в складі технічної документації Акта про передачу межових знаків на зберігання [PERSON], не була закріплена межовими знаками межа між земельними ділянками [NUMBER] та № [NUMBER] зі східної межі, з боку землекористування ([ADDRESS]). Відповідно до п. в) ч. 1 ст. 81 «Право власності на землю громадян» ЗК України: громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; Відповідно до п. а) ч.3, ч.5 ст. 116 «Підстави набуття права на землю із земель державної та комунальної власності» ЗК України: безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Як встановлено судом, право користування позивача на належну йому земельну ділянку площею 2916 кв.м. ніким не припинялося, рішенням Підгородненської міської ради було порушено права позивача про передачу у власність відповідачу земельної ділянки до складу якої входила частина земельної ділянки, що перебувала в користуванні у позивача. Відповідно до ч. 2, 10, 11 ст. 118 ЗК України, рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Підгородненської міської ради № 2711- XXXVI/VI від 04.10.2013 року "Про надання дозволу на складення проекту відведення земельних ділянок у власність", було надано дозвіл [PERSON] на складення проекту відведення земельних ділянок у власність за адресою [ADDRESS] загальною площею - 0, 2916 га. В подальшому, [PERSON] звернулась до Державного підприємства "Дніпропетровський інститут землеустрою" із заявою щодо виконання робіт по виготовленню проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки їй у власність. 11.08.2014 року між Державним підприємством "Дніпропетровський науково - дослідний та проектний інститут землеустрою" та громадянкою [PERSON] було укладено договір №Р1735 на розроблення проектної документації по передачі земельних ділянок по [ADDRESS] їй у приватну власність. Під час виконання робіт, зокрема при внесенні відомостей про земельну ділянку до Державного земельного кадастру, було виявлено невідповідність електронного документа установленим вимогам, а саме, накладку з ділянками кадастровий номер [NUMBER] та [NUMBER], що належать відповідачу. 19.03.2015 року на підставі заяви та наданої документації громадянки [PERSON], погоджувальною комісією Підгородненської міської ради, було встановлено, що в натурі на місцевості межа між земельними ділянками № [NUMBER] та [NUMBER] не закріплена межовими знаками, зі східної межі, з боку землекористування (вул. Комсомольська, [NUMBER]), на частині земельної ділянки існують порушені землі. Згідно ч.1 ст.106 ЗК України власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Частинами 1, 2 статті 107 ЗК України встановлено, що основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації, у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. В судовому засіданні відповідачами не було спростовано доводи позивача, щодо технічної документації, на підставі якої були видані державні акти [PERSON] на земельні ділянки по вул.Комсомольській, [NUMBER] та не відповідність п.1.16 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженій наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року із наступними змінами, в частині відсутності в складі технічної документації заяви власника землі або землекористувача про складання державного акта; збірного кадастрового плану суміжних землевласників і землекористувачів; відомостей обчислення площі земельної ділянки; відомостей обробки теодолітного ходу та вирахування координат поворотних точок меж земельної ділянки; експлікації земельних угідь згідно з формою 6-зем; а також п.1.14 зазначеної Інструкції в частині порядку складання Акта про передачу межових знаків на зберігання [PERSON]. Суд також погоджується з твердженням позивача що при видачі оспорюваних державних актів до складу належної [PERSON] земельної ділянки було включено частину земельних ділянок, які на той час вже перебували у користуванні позивача. Тобто частина земельної ділянки не була вільною, знаходилась у володінні та користуванні інших осіб, у встановленому законом порядку не вирішувалось питання про вилучення відповідних площ земельної ділянки у фактичних користувачів. При цьому, відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно зі ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абз. 3 цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Статтею 257 Цивільного кодексу України загальна тривалість позовної давності встановлена у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права. Частиною 2 ст. 158 ЗК України встановлено, що виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб. На підставі наведеного, суд вважає за необхідне уточнені позовні вимоги задовольнити. Частиною 1 ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Вирішуючи питання, щодо розподілу судових витрат, враховуючи, що у позовній заяві [PERSON] не зазначає про стягнення сплаченого судового збору з відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати у справі відшкодуванню не підлягають.

Outcome: approved