Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

покликаючись на протиправні дії відповідача, позивач у поданій до суду 21 грудня 2016 року позовній заяві просить зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні її земельною ділянкою в с.Обарів Рівненського району Рівненської області, розібрати огорожу та надавати їй вільний доступ до цієї земельної ділянки /городу/ для проведення сільськогосподарських робіт, стягнути сплачений судовий збір. Учасників справи належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідачі до суду не з"явилися, про причини неявки не повідомили, про відкладення слухання справи не клопотали. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, наявність представника-професійного адвоката, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість розглянути справи у їх відсутність. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору позивач показала, що її батьки, а згодом і вона користується земельною ділянкою - городом, який межує із земельною ділянкою відповідача, більше 50 років ще за життя їх батьків, проходячи через земельну ділянку відповідачів, жодних суперечок між ними не було. Відповідач після смерті батька в порушення існуючих домовленостей заборонив проходити через свою земельну ділянку, що перешкоджає їй використовувати свою земельну ділянку - город за призначенням, а саме з літа 2016 року вона не може вирощувати там врожай. Стверджує, що позов пред"явлений до обох відповідачів, оскільки [PERSON] є власником садиби, а [PERSON] - фактично там проживає і чинить їй перешкоди. Її представник, підтримуючи вимоги та аргументацію свого довірителя, показав, що ставить під сумнів право власності відповідача і вважає, що судове рішення має бути справедливим, щоб захистити право позивача використовувати свою власність. Протиправні дії відповідача призводять до неможливості використання її земельної ділянки для вирощування сільськогосподарських культур. Позивач неодноразово зверталася до сусідів з проханням дозволити прохід для того, щоб мати можливість нормально користуватися своєю земельною ділянкою, проте в добровільному порядку конфлікт не врегульовано. Заперечує проти варіанту вирішення спору як укладення договору сервітуту, оскільки такий договір може бути укладено лише після задоволення позову, бо тоді відповідачі підуть на уступки. Представник відповідачів адвокат [PERSON] позов не визнала, оскільки вважає, що відсутні докази того, що заборона проходу через земельну ділянку відповідача перешкоджає позивачу використовувати свою земельну ділянку за призначенням. Не заперечує, що між батьками сторін були нормальні відносини і фактично вони використовували свої земельні ділянки для проходу один одного. Після смерті батьків позивач заборонила проходити через її земельну ділянку. Оскільки такий прохід був єдиним, відповідачі змушені були облаштовувати собі окремий прохід на вулицю і тому перестали користуватися земельною ділянкою позивача. Також позивач не погодилася обміняти рівноцінні городи, щоб у неї був безперешкодний доступ до її городу. Ніякого договору між співвласниками суміжних земельних ділянок про прохід через земельну ділянку відповідача ніколи не було, тому позивач не отримувала таке право, і не можна говорити про те, що її право порушене і підлягає захисту, а усна домовленість між батьками сторін успадковуватися не може, при тому, що саме позивач першою порушила цю усну домовленість, що призвело до додаткових витрат. Межі земельних ділянок не порушені, погоджені попередніми власниками. Земельна ділянка позивача - город знаходиться у вільному доступі і утруднення до неї проходу не може порушувати право власності позивача, при тому, що присадибна ділянка відповідача всього 11 соток, що недостатньо у сільській місцевості, а надання її для проходу позивача перешкодить споруджувати на цій її частині господарські споруди, дозвіл на які вже отримано. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.4 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.12, 81ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, сторони скористалися правовою допомогою. Як встановлено судом, позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами по вул.Хмільній, 45 в с.Зоря Рівненського району Рівненської області та земельна ділянка загальною площею 0,0453 га для ведення особистого селянського господарствав в с.Обарів, яка межує із земельною ділянкою відповідача [PERSON] загальною площею 0.11 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яку вона отримала в порядку спадкування за законом після смерті 25 червня 2011 року свого батька [PERSON]. Відповідно до протоколу обстеження і погодження меж земельної ділянки, наданої у приватну власність [PERSON] від 08 липня 2003 року, [PERSON] батько позивача як суміжний землекористувавч погодив межі по обох межах, заяв ні від нього, ні від інших суміжних землекористувачів не поступало. Ділянка не має обмежень та обтяжень містобудівного характеру. Позивач зверталася до Обарівської сільської ради, сільський голова [PERSON] повідомив листами № 323 від 12 квітня 2016 року та № 428 від 23 травня 2016 року про те, що комісія виявила у технічній документації [PERSON], яку надав його син [PERSON], спільний прохід до земельної ділянки [PERSON] Як показали свідки [PERSON] сестра позивача та [PERSON] іншої дороги, щоб зайти на свою земельну ділянку-город, для позивача не існує, оскільки навколо її помешкання розташовані інші домоволодіння, сільський клуб, а з протилежного боку-природне урочище /яр/. Обходити далеко і небезпечно, враховуючи похилий вік позивача і те, що такий порядок склався більше 50 років тому. Зі змісту ЦК вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, що встановлений договором або законом. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно змісту ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно її позбавлений, право приватної власності є непорушним. Аналогічний висновок викладений і в ч.1 ст.321 ЦК України та ст.1 Першого протоколу Конвенції. Предметом позову є захист порушеного права користування належною позивачу земельною ділянкою шляхом усунення будь-яких порушень її прав, яке в силу вимог п.б ч.3 ст.152 ЗК України підлягає захисту в судовому порядку. Вимоги позивача про зобов'язання не чинити перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном ґрунтуються на положеннях ст.391 ЦК України, згідно якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.ч.1,2 ст.2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб'єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Відповідно до ст.125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Відповідно до ст.126 ЗК України державний акт є документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням. Ст.152 ЗК України визначено способи захисту прав на земельні ділянки і ч.2 цієї статті передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Аналогічні висновки містяться і у роз'ясненнях, викладених у п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Відповідно до ст.91 ЗК власники земельних ділянок зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок і дотримуватись правил добросусідства. Ч.1 ст.103 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Вирішуючи спір, суд, перевіривши доводи сторін, не порушуючи норми ЦПК України, ч.4 ст.129 Конституції України вважає за необхідне вирішити спір по суті, забезпечивши право позивача на судовий захист, гарантований йому ст.ст.55, 124 Конституції України та передбачений ЦПК України, виконуючи свої процесуальні функції у забезпеченні змагального цивільного процессу. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що він будь-яким чином обмежений в користуванні своєю земельною ділянкою з вини відповідачів, позивачем не доведено порушення його права на здійснення володіння, розпорядження та користування його земельною ділянкою внаслідок заборони власником проходити череї її земельну дялнку. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би заперечення відповідача, позивач не надав, а судом їх здобуто не було, що вказує на необґрунтованість позову. Суд вважає, що задоволення позову не забезпечує справедливу рівновагу між інтересами законних власників суміжних земельних ділянок на мирне володіння своїм майном. Визначений нею спосіб для усунення позивачу перешкод у користуванні власністю по суті спір не вирішує та буде призводити до нових конфліктів сторін. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід оцінювати три критерії на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний", "публічний" інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення "суспільного", "публічного" інтересу. Принцип "пропорційності" передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання." На підставі ст.141 ЦПК України у зв"язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати залишаються на ньому. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed