Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, яким просив визначити місце проживання дитини, [PERSON] , з ним, а також припинити стягнення аліментів на користь відповідача на утримання доньки. В обґрунтування заяви вказує, що відповідач неодноразово вчиняла безвідповідальні вчинки відносно спільної з позивачем та малолітньої дитини, у зв`язку із чим життю та здоров`ю останньої загрожує небезпека. Крім цього, позивач зловживає алкогольними напоями, не має постійного місця проживання. За таких обставин, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні вимог не визнав та просив його відхилити. Сама відповідач у судове засідання не з`явилась, будь-яких письмових підтверджень поважності причини відсутності суду не надала. Крім цього, представник відповідача клопотанням, датованим 2 березня 2020 року, просив відкласти слухання справи та повторити виклик відповідача, адже за її відсутності не можливо розглянути справу та прийняти у ній законне та обґрунтоване рішення. Також, відповідач, як продовжував пояснювати її представник, не отримувала ні позовної заяви, ні копії ухвали про відкриття провадження у справі, ані судової повістки. Судом відхилено дане клопотання представника відповідача з огляду на зловживання процесуальними правами. До такого висновку суд дійшов, враховуючи наступні фактичні обставини справи. Перебіг подій, який передував заявленню клопотання представника відповідача. Провадження у справі відкрито на підставі ухвали суду від 4 грудня 2019 року (а.с.43). Копія позовної заяви з додатками, примірник ухвали про відкриття провадження у справі, а також повістка направлялись за двома адресами: місцем реєстрації та фактичним місце проживання відповідача у Київській області. Останню адресу відповідач особисто повідомляла в суді для її виклику. З місця реєстрації відповідача листи повертаються у зв`язку із відсутністю адресата. Листи за адресою фактичного місця проживання адресатом отримувались неодноразово, про що свідчать чисельні повідомлення відділення зв`язку. Такі дані у сукупності із положеннями п. 3 ч. 8 ст. 129 ЦПК України вважались належним повідомленням відповідача про існування даної справи та проведення у ньому засідань. 24 грудня 2019 року підготовче засідання було закрито і справа призначалась до судового розгляду на 9 січня 2020 року у відсутність відповідача, повідомленого належним чином та завчасно про проведення такого засідання. 9 січня 2020 року у зв`язку із неявкою сторін слухання справи було відкладено на 7 лютого 2020 року. 7 лютого 202 року відповідач до суду з`явилась і саме за її клопотанням слухання справи було відкладено на 27 лютого 2020 року для надання можливості останній скористатись правничою допомогою. 18 лютого 2020 року представник відповідача, залучений центром безоплатної вторинної правової допомоги, адвокат Романов О.В., вступив у справу на підставі відповідного доручення та ознайомився із справою, в тому числі за допомогою технічних засобів копіювання. 27 лютого 2020 року засідання не відбулось через зайнятість головуючого судді у відрядженні та засідання перепризначено на 2 березня 2020 року. Дана дата погоджувалась із сторонами, в тому числі із представником відповідача з урахуванням його вільного часу. Аналіз перебігу подій, що мали місце до судового засідання від 2 березня 2020 року, дають достатні підстави вважати про зловживання процесуальними правами відповідачем, що направлене на затягування розгляду справи. Так, відповідач за адресою, повідомленою нею для листування, отримала всю кореспонденцію від суду і мала достатньо часу для підготовки до слухання справи, як і про існування даного судового провадження загалом. Будучи присутньою у судовому засіданні 7 лютого 2020 року відповідач могла реалізувати свої права, в тому числі шляхом ознайомлення з матеріалами справи, однак цього не зробила і жодного іншого клопотання з даного приводу не заявляла. Представник відповідача, будучи ознайомленим із матеріалами справи майже за два тижні до судового засіданні, у якому прийнято рішення, суд вважає, мав достатньо часу для належної підготовки до її слухання, в тому числі і на підготовку необхідних документів та написання відзиву на позов тощо. Навіть 24 лютого 2020 року, коли сторони сповіщались про перенесення судового засідання, що мало відбутись 27 лютого 2020 року, представник відповідача нічого з приводу своєї неготовності до слухання справи не висловлював і не повідомляв суд про неможливість проведення запланованого судового засідання або про необхідність повторно вручення документів своєму довірителю через неотримання відправлень суду, а так само і про потребу призначення справи на більш пізній час для належної підготовки до судового засідання. За таких обставин судом прийнято рішення про відхилення клопотань представника відповідача і про проведення судового засідання у відсутність відповідача, який належним чином та завчасно був повідомлений про існування даної справи та проведення у ньому судових засідань. Розгляд справи здійснювався у присутності представника відповідача адвоката. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини та відповідно ним правовідносини. Сторони у справі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 9.08.2019 року (а.с.8) та рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 21.03.2019 року по цивільній справі №295/15044/18 (а.с.9-10). Запис про батька у свідоцтві про народження зазначеної дитини здійснювався за вказівкою матері на підставі положень ст. 135 СК України. Позивач та відповідач у зареєстрованому шлюбі не перебували, відтак дитина, [PERSON] , проживала з матір`ю. Позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), перебуває у шлюбі (а.с.14), працює головним судовим експертом з контролю якості та метрологічного забезпечення Житомирського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (а.с.18), має у спільній сумісній власності трикімнатну квартира [ADDRESS] (а.с.19-20). 10 лютого 2018 року відповідач залишила дитину на підлозі під`їзду будинку [ADDRESS] (а.с.21). З даного приводу поліцією приймалось рішення про закриття кримінального провадження за ознаками складу злочину передбаченого ч. 1 ст. 135 КК України (а.с.21). 13 лютого 2018 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Житомирської міської ради розглянуто ситуацію, що склалась з відповідачем 10 лютого 2018 року коли остання залишила дитину без догляду (а.с.28). Вирішено направити матеріали до міського центру соціальних служб для сім`ї та молоді для вжиття заходів відповідного до повноважень. Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 21.11.2018 року по справі №295/14775/18 [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП та накладено адміністративне стягнення (а.с.22). Даним судом рішення, що набуло законної сили встановлено факт залишення 7 жовтня 2018 року без догляду спільну дитину сторін. 9 жовтня 2018 року засідання комісії з питань захисту прав дитини при виконкомі Житомирської міської ради прийнято рішення про повернення дитини відповідачу. Також комісією встановлено, що відповідач 7 жовтня 2017 року вчинила бійку з дружиною позивача в присутності доньки, внаслідок чого остання залишилась без піклування матері (а.с.29-30). 16 жовтня 2019 року відповідач залишила дитину у знайомої [PERSON] , як пояснила на декілька хвилин, адже мала важливі справи. Після цього, відповідач не з`являлась до даної особи, як до кінця дня, так і наступного, у зв`язку із чим [PERSON] вимушена була завести дитину відповідача в садочок самостійно наступного дня. 17 жовтня 2019 року відповідач не з`являлась у садочок і на виклики адміністрації навчального закладу не реагувала. Адміністрацією вирішено викликати батька і позивача у даній справі. Батько з`явився і мав намір забрати дитини, коли до дитячого садочку з`явилась відповідач у стані сильного алкогольного сп`яніння і вчинила дебош. Працівники поліції за викликом двічі з`являлись у дитячий навчальний заклад аби заспокоювати відповідача. З того часу, а саме з 17 жовтня 2019 року дитина проживає у позивача. Відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності передбаченої ч. 2 ст. 184 КУпАП (невиконання батьками обов`язків щодо виховання дітей). Дані обставини встановлені з показань свідків [PERSON] та [PERSON] , з рапортів поліцейських (а.с.24,25), звернення навчального закладу (а.с.33-35). Відповідач разом із дитиною перебувала у період часу з 15 березня по 1 липня 2019 року в Житомирському обласному центрі соціально-психологічної допомоги з метою формування самостійної поведінки щодо вирішення життєвих проблем, відповідального ставлення до виконання батьківських обов`язків, підвищення рівня компетентності. За час перебування зарекомендувала себе з негативної сторони, адже, крім усього, з`являлась в центр з нетверезому стані, залишала дитину без нагляду (а.с.36-37). На виконання ухвали суду від 9.01.2020 року про витребування доказів службою у справах дітей Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області надано лист, згідно якого висновок щодо можливості зміни місця проживання дитини надати неможливо, оскільки [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації по [ADDRESS] (а.с.70). Відповідно до рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради №80 від 22.01.2020 року визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] є доцільним (а.с.73-74). Відповідно до рішення Богунського районного суду міста Житомира від 21.03.2019 року по цивільній справі №295/15044/18 з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини, [PERSON] в розмірі 3 000 гривень, щомісячно, починаючи з 9.11.2018 року (а.с.9-10, 31, 32). Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального закону. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю "визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. У відповідності до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до положень ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та норм закону, що їх регулюють, у своїй сукупності дає підстави суду для задоволення позову, адже як з`ясовано, відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, що неодноразово призводило до залишення матір`ю дитини в небезпеці і як наслідок - до передання дитини батькові. Дитина з 17 жовтня 2019 року постійно проживає у батька. Матір лише одного разу відвідувала дитину перед судовим засіданням, у якому прийнято дане рішенні. Позивач, в свою чергу, працевлаштований, має стабільний дохід, забезпечений житлом, а тому може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування. Крім цього, у зв`язку з визначенням місця проживання дитини з позивачем, що є істотною умовою в контексті ст. 273 СК України, позовна вимога про припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання дитини також підлягає задоволенню. Оскільки позов підлягає до задоволення, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1 536, 80 гривень. Правовідносини, що склались між сторонами в даній справі, врегульовані наступними положеннями норм матеріального закону. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч. 2 ст. 51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78, ст. 81 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Статтею 141 СК України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Крім того, поняття "розлучення дитини та матері" не є тотожним поняттю "визначення різних місць проживання матері та дитини", оскільки мати дитини у разі визначення місця проживання дитини з батьком не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з батьком дитини щодо встановлення часу та порядку спілкування з дитиною або за рішенням органу опіки та піклування чи за судовим рішенням з цього питання. Таким чином положення статті 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. У відповідності до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до положень ст. 273 СК України якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Аналіз встановлених судом фактичних обставин справи та норм закону, що їх регулюють, у своїй сукупності дає підстави суду для задоволення позову, адже як з`ясовано, відповідач неналежним чином виконує свої батьківські обов`язки, що неодноразово призводило до залишення матір`ю дитини в небезпеці і як наслідок - до передання дитини батькові. Дитина з 17 жовтня 2019 року постійно проживає у батька. Матір лише одного разу відвідувала дитину перед судовим засіданням, у якому прийнято дане рішенні. Позивач, в свою чергу, працевлаштований, має стабільний дохід, забезпечений житлом, а тому може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування. Крім цього, у зв`язку з визначенням місця проживання дитини з позивачем, що є істотною умовою в контексті ст. 273 СК України, позовна вимога про припинення стягнення аліментів з позивача на користь відповідача на утримання дитини також підлягає задоволенню. Оскільки позов підлягає до задоволення, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір в сумі 1 536, 80 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved