Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

04 листопада 2016 року позивач [PERSON] звернулася до Краснолиманського міського суду Донецької області з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком, розташованим за адресою: вул. [PERSON] (Дзержинського), буд. 32, м. Лиман Донецької області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить будинок № 32 по вул. Остапа Вишні (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області. У вказаному будинку з 25 липня 1997 року зареєстрована донька позивача - відповідач [PERSON], та з 30 травня 2008 року зареєстрована онука позивача - відповідач [PERSON] З кінця 2008 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] в зазначеному будинку не проживають, де вони знаходяться позивач не знає, комунальні послуги відповідачі не сплачують, будинок не облаштовують, добровільно припинити реєстрацію відповідачі не бажають, що обмежує права позивача в користуванні та розпорядженні будинком (а.с.2-3). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, привела доводи аналогічні викладеним в позовній заяві та просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, проти винесення заочного рішення не заперечувала (а.с. 66). Відповідачі [PERSON] та [PERSON], належним чином в порядку ч.3 ст.76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з"явилися з невідомих причин (а.с.58,60). З огляду на це, за клопотанням позивача, суд вважає за можливе здійснювати заочний розгляд справи відповідно до гл. 8 розділу ІІІ ЦПК України. Проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, вислухавши пояснення позивача свідків: [PERSON], [PERSON] суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності громадян є непорушним і ніхто не може бути протиправно його позбавлений. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного Кодексу України (далі за текстом - ЦК України), власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що «при застосуванні положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки». Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку передбаченим законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою). В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами № 32 по вул. Остапа Вишні (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.19, 20, 21-22). Згідно довідки відділу реєстрації місця проживання особи в [INFO] (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.17). При цьому, [PERSON] зареєстрована з 25 липня 1997 року, як донька, а [PERSON] зареєстрована з 30 травня 2008 року, як онука [PERSON] (а.с 17). Згідно акту від 05.07.2016 року, складеним комісійно та завіреного печаткою загального віділу Лиманської міської ради відповідачі [PERSON], [PERSON] з 2008 року в будинку № 32 по вул. Остапа Вишні (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області не проживають, їх речі в будинку відсутні (а.с. 18). Факт непроживання відповідачів за вищевказаною адресою підтвердили свідки. Так, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду показали, що позивач дійсно проживає в [INFO] (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області, відповідач [PERSON] є донькою позивача, а відповідач [PERSON] - її онукою. З кінця 2008 року [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача не проживають, речей їх в будинку не має, де вони зараз перебувають ніхто з рідних не знає. За змістом ч. 1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При вирішенні питання про можливість позбавлення права користування житловим будинком відповідачів суд виходить з наступного. Для регулювання відносин між власником житла та членами його сім"ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоч положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин в силу ст. 3 ЖК України, але в разі, якщо питання, яке виникло при розгляді спору не урегульовано житловим законодавством, відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд застосовує норми цивільного законодавства. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Так відповідно до ст. 64, 156 ЖК України до членів сім"ї власника жилого будинку належать діти власника та інші особи, які користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Тобто це свідчить про те, що бувші члени сім"ї власника житла, мають не тільки рівні права з членами його сім"ї, а повинні нести і відповідальність, яка передбачена законодавством для членів сім"ї. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сум"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла чи законом. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Матеріали справи свідчать про те, що іншої домовленості між позивачем та відповідачами про підстави втрати права користування житлом не існувало. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Тому враховуючи те, що судом беззаперечно встановлено, що відповідачі з власної ініціативи не користуються будинком, який належить позивачу на праві власності, з 2008 року, тобто більше 12 місяців, чим чинять перешкоди позивачу у здійсненні свого права на власний розсуд, отриманні соціальної допомоги, пов"язаної підвищенням тарифів на комунальні послуги, суд вважає, що позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю, бо відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо ці порушення не були поєднані з позбавленням володіння. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Обраний позивачем спосіб захисту порушеного права - визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення її порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на житловий будинок № 32 по вул. Остапа Вишні (Дзержинського) в м. Лиман Донецької області шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, обґрунтовані і підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач ані в позовній заяві, ані в судовому засіданні не заявляла вимогу про компенсацію за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved