Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором, яким просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 11 613,15 грн. за заявою № б/н від 30.07.2008р. та сплачений судовий збір. З протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.10.2019 року, дана справа передана для розгляду судді Юсип І.М. В обґрунтування позовних вимог, посилається на те, що відповідно до підписаної Заяви №б/н від 30.07.2008 р. відповідач отримав кредит в розмірі 4800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що ним була підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг та тарифами банку, які викладені на банківському сайті. Протягом строку дії кредитного договору відповідач систематично порушував термін сплати кредиту і процентів за користування кредитом. Станом на 26.02.2019 р. відповідач має заборгованість по кредиту 11613,15 грн., а саме, заборгованість за простроченим тілом кредиту -1837,80 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 7029,25 грн.; нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.-1955,0 грн., штраф (фіксована частина) - 500 грн., штраф (процентна складова) - 541,10 грн. Враховуючи те, що в добровільному порядку відповідач заборгованість за договором не погашає, продовжує ухилятись від виконання взятих на себе зобов`язань, представник АТ КБ "ПриватБанк" просить задовольнити позов: стягнути з відповідача на користь позивача вказану суму боргу та судові витрати. Відповідно до ч.4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Згідно ч.1 ст. 276 ЦПК України, клопотання позивача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження подається у письмовій формі одночасно з поданням позовної заяви або може міститися у ній. Ухвалою судді Галицького районного суду Івано-Франківської області від 21.03.2019 року враховуючи предмет та підстави позову, клопотання позивача, відповідно до вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Даною ухвалою було встановлено відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання ухвали подати заяву із запереченням щодо розгляду в порядку спрощеного провадження та п`ятнадцятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання ним відзиву на позовну заяву. Згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, відповідач [PERSON] не отримав вищевказану суду та копію позовної заяви з доданими до неї документами, оскільки поштове повідомленя з додатками повернулись із зазначенням за закінченням терміну зберігання. Станом на 26.02.2020 року відзиву на позовну заяву суду не подала, заперечення щодо розгляду в спрощеному порядку подано теж не було, будь-яких клопотань та заяв від сторони подано до суду не було, відтак у відповідності до ч. 8 ст. 178, ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Представник позивача по дорученню Гребенюк О.С. звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи без його участі, а також у клопотанні зазначив, що підтримує позовні вимоги і просить задовольнити з викладених у позовній заяві підстав та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у встановлений судом строк, на адресу суду клопотань щодо розгляду справи та відзиву на позовну заяву не подав. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушеного права на належне виконання умов кредитного договору шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Розглядаючи даний спір, суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються загальними положення ЦК України щодо зобов`язання та параграфом 2 Глави 71 ЦК України "Кредит". Статтею 1054 Цивільного Кодексу України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 30.07.2008 р. [PERSON] звернувся до АТ КБ "ПриватБанк" з метою отримання банківських послуг, згідно з яким позивач надав відповідачу кредит в розмірі 4800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Щодо зміни кредитного ліміту банк керувався п. 2.1.1.2.3 та п.2.1.1.2.4 Договору на підставі яких відповідач при укладанні даного договору дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. З копії заяви позичальника вбачається, що [PERSON] погодився на умови договору (а.с.15). Протягом дії кредитного договору відповідач не виконував його вимоги, внаслідок чого станом на 26.02.2019 р. згідно розрахунку заборгованості по договору має заборгованість в розмірі 11613,15 грн. (а.с.8-13). Відповідно до п.1.1.3.2.4 Договору, банком передбачена можливість зміни тарифів та інших невід`ємних частин Договору. Згідно п.п.1.1.6.1, 1.1.6.2 зміни в "Умови та правила надання банківських послуг" вносяться банком щомісячно в односторонньому порядку, а у випадку коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, банк повідомляє клієнтів про внесені зміни шляхом використання інших каналів. У разі виникнення прострочених зобов`язань за кредитом згідно п.2.1.1.12.2.1 Договору, відповідач сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. Окрім цього, згідно п.2.1.1.12.6.1 відповідач сплачує банку пеню, яка розраховується відповідно до п. 1.1.3.2.4. цього ж Договору, а, п.п.2.1.1.4.2, 2.1.1.12.10 передбачають, що банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань в разі не виконання боржником своїх боргових та інших обов`язків за цим Договором. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) зобов`язання його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 612 цього Кодексу боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як підтверджується матеріалами справи, банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за Заявою б/н від 30.07.2008 вбачається, що станом на 26.02.2019 заборгованість відповідача складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту - 1837,80 грн., нарахована пеня за прострочене зобов`язання - 7029,25 грн., нарахована пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн. -1955,00 грн., штраф (фіксована частина) - 250грн., штраф (процентна складова) - 541 грн.10 коп.(а.с.8-13). Позивач зазначає, що при укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, яка передбачає, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В даному випадку конструкцію договору приєднання, його умови розроблює АТ КБ «ПриватБанк». Умови повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку; умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Згідно частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1049 згаданого Кодексу визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти (відсотки) за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 30.07.2008 процентна ставка (відсотки) не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками за користування кредитними коштами, а також пеню та штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що наданий позивачем на підтвердження позовних вимог визначені, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань, розміри і порядок нарахування та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи Анкету - заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо неустойки (пені), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (30.07.2008) до моменту звернення до суду із позовом (19.03.2019), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-якій редакції, що найбільш сприятлива для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, наданий банком Витяг з Умов не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Наданий позивачем Витяг з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Наявні в матеріалах даної справи Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку не містить підпису відповідача, Довідка про умови кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду» не є додатком до договору № б/н від 30.07.2008 на бланку заяви номер 0402150000063716014, тому не можуть розцінюватися як частина кредитного договору, укладеного між сторонами 30.07.2008 р. шляхом підписання заяви. Тож відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати пені та штрафів за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Отже, АК КБ «ПриватБанк» не надавав суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у відповідача заборгованості за відсотками, пенею та штрафами в заявленому ним розмірі. Вимог про стягнення відсотків (процентів) за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з відповідача на користь позивача заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 1 837,80 грн. За таких обставин позов підлягає частковому задоволенню. При цьому суд приймає до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17-ц від 03 липня 2019 року. Питання розподілу судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі ст.ст. 526, 527, 530, 549, 611, 612, 625, 634, 1048, 1054 ЦК України,

Outcome: partial