Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганблять честь, гідність та ділову репутацію, посилаючись на те, що 28 вересня 2016 року він звернувся із заявою до начальника Рахівського ВП Тячівського ВП ГУНП в Закарпатській області з тим, що [PERSON] систематично приходить до нього додому і веде постійне спостереження за його приватним життям, знімає його на відео, а також проводить фотойзомку. При цьому відповідачка постійно починає кричати, ображати його нецензурними виразами, висловлювати на його адресу образливі, грубі слова, обмовляє його та поширює завідомо неправдиві відомості щодо нього. Також, відповідачка при цьому агресивно поводиться та займається провокаціями, систематино викликає до нього поліцію і неправдиву інформацію відносно нього надає працівникам поліції. Крім того, 4 листопада 2016 року відповідачка приходила до нього додому, де в присутності свідка повторилося все викладене вище. В присутності близьких йому людей обзивала його нецензурними виразами, висловлювала завідомо неправдиві, образливі і грубі слова, що принижують його і нагблять його честь і гідність. Вважає, що умисними діями, вираженими в тому, що відповідачка поширювала свідомо неправдиві відомості, що порочать його честь, гідність і ділову репутацію, давала непристойну оцінку його поведінки і особистості у формі, що суперечить формі спілкування між людьми, заподіяла йому моральну шкоду. Моральна шкода являється в тому, що відповідачка своїми діями принизила його честь та ділову репутацію. Він відчуває сильні моральні страждання і нервовий стрес, порушився нормальний хід його життя. Він займається політичною діяльністю, і йому доводиться пояснювати та спростовувати брехню, пиширювану відповідачкою перед близькими і знайомими йому людьми, що вимагає додаткової організації його життя. Хід його життя порушений, тому він не знає, яку ще брехню вигадає відповідачка і де її поширить. В нього погіршився сон і погіршилося самопочуття. Моральну шкоду він оцінює в 5000 гривень. У зв"язку з чим просив стягнути з відповідачки в його користь суму відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень та судові витрати в сумі 1600 гривень. Позивач [PERSON] в судове засідання не з"явився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності на підставі наявних матеріалів у справі та задоволення позову у повному обсязі. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи в судове засідання не з"явилася. Однак, в ході розгляду справи, будучи присутньою в судовому засіданні 6 червня 2017 року, позовні вимоги не визнала, та просила відмовити у задоволенні позову. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до такого висновку.\~ З матеріалів справи судом встановлено, що між сторонами [PERSON] та [PERSON] існують неприязні відносини. Позивач вважав, що неправомірними діями відповідача, йому завдано моральну шкоду, яка виразилася в моральних стражданнях та переживаннях, порушенні душевної рівноваги, в звязку з тим, що він був ображений та принижений в присутності близьких йому людей, та доведення неправдивої інформації щодо нього працівникам поліції. Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, заподіяної поширенням завідомо неправдивих відомостей, що ганблять честь, гідність та ділову репутацію, суд виходить з положень до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. В судовому засіданні не було встановлено факт розповсюдження інформації, яка б призвела до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача, про що і не було подано доказів. Заяви громадян [PERSON], та [PERSON] з приводу підтвердження факту образи позивача суд вважає неналежними доказами. Разом з тим, визначаючи наявність інших складових юридичного складу правопорушення, суд не вбачає існування вказаних обставин доведеними, з огляду на наступне. Згідно зі ст.1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно із ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у абзацах 3-5 п.19 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009р., відповідно до ст.277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб"єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 10 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. встановлено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати та передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно роз"яснень, викладених в п. 16 Постанови суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. При цьому суд виходить із того, що нібито поширена інформація за формою його висловлювання (подання) наближається до перебільшення або провокації, а тому є неприємною для позивача, проте вона не виходить за рамки суспільної моралі, оскільки її висловлено в формі, яка не принижує гідність, честь чи ділову репутацію, не носить характеру завідомо неправдивих відомостей, не є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Матеріали справи не містять будь-яких доказів на підтвердження поширення інформації про приватне життя позивача [PERSON] та про його особу як таку. Також відсутні будь-які докази до приниження честі, гідності та ділової репутації позивача та безпосереднього зв'язку такого приниження із поширенням оспорюваної інформації. Позивачем не надано, а в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що мало місце поширення вказаної інформації, яке призвело до порушення та приниження його честі, гідності та ділової репутації в розумінні вище перелічених положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. № 1. При цьому, суд не погоджується з доводами позивача, вважає їх помилковими та такими, що може спричинити непропорційне втручання у передбачене ст. 34 Конституцією України право громадян на свободу виявлення поглядів, захищене ст. 10 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, ратифікованою Законом України від 17.07.97 р. N 475/97-ВР, яка разом з відповідною практикою застосування норм Конвенції Європейським судом з прав людини відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є для судів джерелом права. Такі заяви громадян України перебувають під захистом ст. 40 Конституції України, що гарантує право усім направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Так, у своїй практиці Європейський суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції (рішення 08.07.1986 року у справі «Лігненс (Lingens) проти Австрії», заява №12/1984/84/131, параграф 46). У зв'язку з цим у п.41 вказаного рішення Європейський суд нагадав, що свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї "інформації" чи тих "ідей", які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких "демократичне суспільство" неможливе. Згідно з ч.ч. 1, 2 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. За приписами статті 47 Закону України Про інформацію, порушення законодавства України про інформацію тягне за собою, зокрема, і цивільно-правову відповідальність згідно з законодавством України. Серед порушень законодавства України про інформацію у наведеній правовій нормі передбачено поширення відомостей, що не відповідають дійсності. Способами захисту ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Обов"язковому з"ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з"ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Отже, враховуючи зазначене, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як встановлено судом, позивач не надав належних та допустимих доказів розповсюдження відповідачем недостовірної інформації та не довів настання негативних наслідків, а тому суд приходить до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог немає.

Outcome: dismissed