Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

У березні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просив виключити з актового запису за № 29, який зроблено 27 вересня 2004 року, місце державної реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Машівського районного управління юстиції Полтавської області, про народження [PERSON] [INFO] запис про [PERSON] , громадянина України, як батька дитини; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі сплаченого судового збору та вартості проведеної експертизи. Свої вимоги мотивує тим, що з 27 березня 2003 року по 03 березня 2009 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . В період шлюбу народилась [PERSON] , [INFO] .. Батьком дитини був записаний він. Відразу після розлучення [PERSON] , практично на наступний день привела в наш будинок іншого чоловіка. Це свідчить про те, що в неї були близькі стосунки з іншою людиною ще до нашого розлучення. Тому виникла підозра, що дитина від іншого чоловіка. 10 квітня 2020 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. 20 травня 2020 року [PERSON] надала суду відзив у якому позов не визнала, вказувала, що батьком дитини є позивач [PERSON] , який ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та даний позов поданий, щоб не надавати дитині матеріальної допомоги. 20 травня 2020 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] в якому вона просила суд позбавити [PERSON] , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на її користь судовий збір в сумі 840,80 грн.; витрати на надання професійної правничої допомоги в сумі 8000 грн. та витрати, пов`язані з прибуттям до Харківського НДЕКЦ МВС України у сумі 353,11 грн. Зустрічний позов вмотивовано тим, що донька - [PERSON] , [INFO] , з моменту народження та до цього часу проживає з матір`ю - та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Батько дитини - [PERSON] , з моменту розірвання шлюбу не виконує свої батьківські обов`язки щодо дочки, не цікавиться її життям, не приймає участі у її вихованні, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не відвідує і не спілкується з дитиною, ані вдома, ані в школі, що є свідомим ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Має значну заборгованість по сплаті аліментів. 22 червня 2020 року протокольною ухвалою зустрічний позов прийнято до спільного розгляду. Ухвалою суду від 21 серпня 2020 року у справі призначено судово-генетичну експертизу. В судове засідання позивач за первісним позовом [PERSON] не з`явився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Крім того у заяві від 11.02.2021 року зазначив, що жодних підстав, передбачених ч.1 ст. 164 СК України, для позбавлення його батьківських прав не існує. Не має можливості брати участь у вихованні дочки, оскільки йому перешкоджає в цьому колишня дружина. Він по можливості сплачує аліменти та залишив будинок [ADDRESS] для проживання колишній дружині та доньці. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримали та наполягали на його задоволенні. Третя особи в судове засідання не з`явились, направили заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, надавши належну правову оцінку доказам, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 27 вересня 2003 року перебували у шлюбі, який розірвано 03 березня 2009 року ( а.с.15, 17). Під час перебування у шлюбі у подружжя народилась донька [PERSON] , [INFO] , та відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , її батьком вказаний [PERSON] (а.с.16). Відповідно до ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 122 СК України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Відповідно до ст. 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Пунктами 2.13, 2.13.1 "Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання", затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 12 січня 2011 року N 96/5", встановлено, що підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3 судам слід ураховувати, що відповідно до ст. 136 СК України оспорювання батьківства можливе тільки після реєстрації народження дитини і до досягнення нею повноліття, а в разі її смерті, не допускається. Оспорити батьківство має право зокрема особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (ст. 136 СК), - шляхом пред`явлення позову про виключення відомостей про неї, як батька, з актового запису про народження дитини, а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (ст. 138 СК), - звернувшись із позовом про виключення із цього запису відомостей про її чоловіка, як батька дитини. Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини. Європейський суд з прав людини зауважив, що ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (справа № 3451/05 "Калачова проти Російської Федерації", § 34, від 7 травня 2009 року). Відповідно до висновку експерта Харківського НДЕКЦ МВС України № 9/1488СЕ-20 від 26.11.2020 року [PERSON] , [INFO] може бути біологічним батьком дитини - [PERSON] , [INFO] з імовірністю [NUMBER] % (а.с.116-128) Таким чином, посилання позивача, якими він обґрунтовував позовну заяву, не знайшли свого підтвердження під час слухання справи, а відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Висновок експертизи підтверджує батьківство позивача щодо [PERSON] , не довіряти такому висновку у суду підстав немає. Таким чином, наявні матеріали справи свідчать про те, що позивач є біологічним батьком дитини. Враховуючи викладене, у суду відсутні підстави для задоволення позову та виключення відомостей про батьківство позивача з актового запису про народження доньки, а тому позов задоволенню не підлягає. У зв`язку з відмовою у задоволенні позову понесені позивачем судові витрати розподілу не підлягають. Що стосується зустрічного позову, судом встановлено наступне. Так, відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1)не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2)ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3)жорстоко поводяться з дитиною; 4)є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5)вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконання ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківський прав» від 30 березня 2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України). Вказаний висновок носить суто рекомендаційний характер і не є обов`язковим для суду. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] стверджує, що відповідач [PERSON] ухиляється від своїх обов`язків по вихованню дитини, а також наявний психологічний тиск на дитину. Я встановлено в судовому засіданн, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] постійно проживає з матір`ю. З довідки №01-23/110 від 14.05.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , є ученицею 10-Б класу Полтавської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №4. Батько учениці не бере участі у вихованні дитини. Жодного разу не приходив до школи та не відвідував батьківські збори. ( а.с.60). Згідно характеристики із школи, [PERSON] є гарною ученицею. Мати приділяє належну увагу вихованню та навчанню доньки, постійно підтримує зв`язок зі школи, відвідує батьківські збори (а.с.61). Однак вказані документи не свідчать саме про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, оскільки сам факт того, що матір відвідує батьківські збори, приймає активну участь у різних організаційних та масових заходах та відвідує лікаря не може свідчити про відсутність інтересу батька дитини до її виховання. Крім того, рішенням Октябрського районного суд м.Полтави від 10 червня 2019 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, щомісячно, з 09.04.2019 року та до повноліття дитини. (а.с. 57-58). Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів № 47126 від 05.05.2020 року, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] за період з серпня 2019 року по квітень 2020 року 9250 грн. Слід зазначити, що за цей періоди зазначені проплати відповідача, однак не у повному розмірі нарахованої місячної суми до сплати. ( а.с.59). Таким чином, [PERSON] не ухиляється від матеріального утримання дитини, однак не у повній мірі сплачує аліменти. Окрім того, [PERSON] зазначала, що відповідач чинить на неї та на доньку психологічний тиск. З наданої довідки Полтавського РВП ГУНП в Полтавській області від 06.03.2020 року, вбачається, що 25.02.2020 року та 27.02.2020 року [PERSON] зверталась до поліції з приводу конфлікту із колишнім чоловіком [PERSON] та його дружиною [PERSON] . Конфлікти виникли з приводу сплати аліментів та спілкування із донькою. Заявник вказувала, що останні погрожують їй та доньці фізичною розправою (а.с.150). Разом із тим, вказана довідка повністю узгоджується із пояснення відповідача [PERSON] , про те, що після розлучення із [PERSON] остання перешкоджає йому зустрічатись із дитиною - [PERSON] . З цього приводу виникають конфлікти, навіть звертався до правоохоронних органів. Також суду наданий висновок органу опіки і піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради №91 від 13 квітня 2021 року, в якому зазначено, що розглянувши: копію позовної заяви з додатками; рішення комісії з питань захисту прав дитини від 08 квітня 2021 року відмічає, що батько, гр. [PERSON] , тривалий час не приймає участі у вихованні доньки, не підтримує відносини з дитиною, не спілкується з нею, матеріально не утримує. Вихованням та матеріальним забезпеченням дитини займається лише мати, прийшли до висновку, що [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ( а.с.194). [PERSON] ознайомившись із вказаним висновком направив до суду заяву в якій зазначав, що рішення комісії служби у справах дітей було прийнято без його участі, оскільки його завчасно не повідомили, виклик на 08.04.2021р. він отримав 11.04.2021 року. На це він відреагував скаргою. ( а.с.197). В судовому засіданні була допитана неповнолітня [PERSON] , яка пояснила, що останній раз бачила батька [PERSON] коли їй було 4 роки. В подальшому не спілкувались. Десь у 2019 році декілька разів спілкувалдись по телефону. Пізніше він знайшов її соціальній мережі Інтернет. Свідок [PERSON] , батько [PERSON] , пояснив, що колишнього зятя [PERSON] вже багато років не бачив. Йому відомо, що після розлучення він матеріально не допомагав, з онукою не спілкувався. Свідок [PERSON] є теперішнім чоловіком [PERSON] .. Пояснював, що у шлюбі з 2017 року та [PERSON] ніколи не бачив. Останній не приймає участь у житті [PERSON] , зараз функції батька виконує він. Пояснення даних свідків не можуть бути однозначним доказом винної поведінки [PERSON] та умисного ухилення його від виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, а тому суд їх сприймає критично. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України. У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.164 СК України, повинна довести, що батько ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дітей. У свою чергу батько має довести, що він належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Під час розгляду справи безсумнівних доказів, які свідчать про умисне ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання доньки, його винної поведінки, свідомого нехтування своїми обов`язками та підтверджують підстави, передбачені ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав - суду не надано. Встановлені обставини не дають суду достатніх підстав для висновку про винну поведінку відповідача щодо ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, а також не виключають можливість зміни його поведінки на кращу сторону. При цьому також суд бере до уваги, що раніше до відповідача не застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання доньки, при цьому з цих питань останній пояснень не надавав. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини. Судом не виявлено позитивного результату у долі дитини, який має настати після позбавлення відповідача батьківських прав. Позивачем не доведено, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дитини та захисту її прав. При вирішенні питання про позбавлення батьківських прав відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, судом також враховано позицію Верховного Суду, викладену у постанові №631/2406/15-ц від 13.03.2019 року. Беручи до уваги викладене, виходячи з інтересу дитини, суд приходить до висновку що зустрічні позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у задоволенні позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed