Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

У вересні 2015 року позивач звернувся в суд із позовом, яким просив стягнути із Державного підприємства " Кіровоград - Інформ -ресурси " на його користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 1950,00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку та 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди. 28.09.2015 року представник позивача, подав заяву про збільшення розміру вимог, в зв"язку з чим просив також стягнути із відповідача 2000 грн. витрат на правову допомогу ( а.с. 17). Згідно поданої в судовому засіданні 06.10.2015 року заяви позивач, з врахуванням йому виплати 28.09.2015 року відповідачем компенсації за невикористану відпустку у розмірі - 1666,00 грн. остаточно просив суд стягнути із відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку визнавчивши його на суму - 26 839,00 грн., 1500 грн. на відшкодування моральної шкоди та 2000 грн. витрат на правову допомогу ( а.с 29). Вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку в сумі 1950 грн. сторона позивача просила залишити без розгляду( а.с. 36). Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 листопада 2015 року позовну заяву [PERSON] до Державного підприємства Міністерства внутрішніх справ України " Інформ -ресурси " про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунків, відшкодування моральної шкоди , в частині вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 1 950 грн. - залишено без розгляду. В судовому засіданні 30.10.2015 року представник позивача остаточні вимоги підтримав, просив задовольнити. В обгрунтування вимог вказував, що з 27.01.2014 року позивач перебував у трудових правовідносинах із відповідачем Державним підприємством " Кіровоград - Інформ -ресурси ", працюючи охоронником спеціального майданчика. Наказом №57 від 28.11.2014 року його було звільнено з посади, з 30.11.2014 року. При звільненні з ним не було проведено повний розрахунок , зокрема не виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Дана компенсація була виплачена лише 28.09.2015 року , а тому вважає , що в зв"язку з несвоєчасним проведенням розрахунку стягненню підлягає середній заробіток за весь час затримки , визначений в розмірі 26 839 грн. Крім того, в зв'язку із неповним його розрахунком при звільненні завдано також моральної шкоди на суму 1 500 грн., яка полягає в тому, що він безпідставно позбавлений права на отримання коштів, які потрібні були для лікування дружини, внаслідок чого змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя та життя сім"ї. Крім того, з метою захисту своїх прав та складання процесуальних документів, забезпечення представництва в суді, вимушений звертатись за правовою допомогою. Витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. підтверджуються договором №02/15 від 01 вересня 2015 року та квитанцією про сплату, які просить також стягнути. Відповідач - Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України " Інформ -ресурси ", яке було залучено ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 30.10.2015 року процесуальним правонаступником заявленого відповідача ( а.с .49) , його представник в судовому засіданні вимоги не визнав, у їх задоволенні просив відмовити, про що надав письмові заперечення. Посилається на те, що [PERSON], згідно наказу №5 від 07.01.2014 року був прийнятий на посаду охоронника спеціального майданчика ДП " Кіровоград- Інформ- Ресурси ". 28.11.2014 року [PERSON] відповідно до наказу №57 було звільнено з вище вказаної посади, за згодою сторін. Після чого, [PERSON] з 01.12.2014 року продовжив працювати охоронником на спеціальному майданчику Кіровоградської філії ДП МВС України " Інформ-Ресурси", відповідно до укладеного з ним цивільно-правового договору. За цим договором [PERSON] здійснював обов"язки охоронця спеціального майданчика, був матеріально відповідальною особою та отримував заробітну плату згідно чинного законодавства від Кіровоградської філії ДПС МВС України " Інформ- Ресурси", яка є відокремленим підрозділом Державного підприємства МВС України " Інформ-Ресурси", яке в свою чергу є правонаступником Державного підприємства " Кіровоград- Інформ- Ресурси ", відповідно до наказу міністра МВС №623 від 02.07.2014 року. Тобто , [PERSON] фактично продовжував працювати на одному і тому ж підприємстві та на тій самій посаді. 19.08.2015 року [PERSON] було повідомлено про розірвання договірних відносин з 20.08.2015 року, відповідно до умов цивільно-правового договору. Наступного дня, тобто 21.08.2015 року, з [PERSON] було повністю розраховано та виплачено і компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.02.2014 по 30.11.2014 року, відповідно до відомості №53. Позивач вказує, що йому завдано моральної шкоди, яку він оцінює в розмірі 1 500 грн. Проте, не надав суду жодних доказів на підтвердження моральних страждань, в зв"язку з чим відсутні підстави для задоволення також і моральної шкоди та судових витрат. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково , з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.11, 60 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності. Частиною 1 статті 1 Закону України »Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Статтею 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Судом з'ясовано, що Державне підприємство Міністерства внутрішніх справ України "Інформ-ресурси" визнано наказом №623 від 02.07.2014 року МВС України правонаступником всіх прав та обов"язків Державного підприємства " Кіровоград -Інформ -Ресурси". Згідно наказу №5 від 27.01.2014 року [PERSON] прийнято на роботу в ДП " Кіровоград-Інформ-Ресурси" на посаду охоронника спеціального майданчика, з окладом згідно штатного розпису з 27.01.2014 року. За наказом №57 від 28.11.2014 року звільнено [PERSON] з посади охоронника спеціального майданчика, з 30.11.2014 року, за згодою сторін ( ст. 36 п. 1 КзпП України ) /а.с.4, 51-52/. Відповідно до довідки-розрахунку компенсація за невикористану відпустку охоронника ДП " Кіровоград-Інформ-Ресурси" [PERSON] за період з 01.02.2014 року по 30.11.2014 року складає 1 666,00 грн. Розрахунок було проведено 21.08.2015 року, згідно розрахункової відомості №53 /а.с. 60-61,74 /. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність передбачених ст. 117 КЗпП України підстав для покладання на відповідача відповідальності за затримку остаточного розрахунку при звільненні. При цьому, позивач просить стягнути 26 839 ,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 28.11.2014 року по день ухвалення судом рішення. Однак , суд вважає необхідним стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 30.11.2014 року по 21. 08.2015 року ( день проведення розрахунку), що відповідає виданій підприємством довідці. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117,237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 27 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з висновку Постанови Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі за №6-144ц13, яка має враховуватись судами загальної юрисдикції відповідно до ст..360-7 ЦПК України, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (стаття 116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено статтею 117 КЗпП України. У відповідності до вимог Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Постановою Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» пунктом 20 передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку щодо часткового задоволення вимоги та стягує з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі - 16 866,00 грн., яка обрахована без утримання прибуткового податку та інших необхідних платежів (180 р.д. х 93,70 грн.- середньоденна заробітна плата, яка була вирахувана з: 2 852,80 грн.+1 363,80 грн.= 4 216,60 грн.: 45 р.д. ( вересень 2014 року - 22 р.д., жовтень- 23 р.д.). Разом з тим, згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995 року) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні. У п.9 постанови Пленуму від 31.03.1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У сенсі положень частини 1 статті 237-1 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає лише за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідком порушення законних прав працівника. Судом встановлено, що права позивача на своєчасне отримання заробітної плати, зокрема компенсації за невикористану заробітну плату, порушені, і це призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків позивава , необхідності докладання додаткових зусиль для організації свого життя. Тому суд, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, визначає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 1000 грн. Як роз'яснено у Методичних рекомендаціях «Відшкодування моральної шкоди» (Лист Міністерства юстиції України № 35-13/797 від 13.05.2004 р.) моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи; будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи (ч.1 ст.79 ЦПК). Витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи (ч.3 ст.79 ЦПК). Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом (ч.2 ст.84 ЦПК). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.47 постанови №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз»яснив, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-УІ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені (п.48 вказаної постанови пленуму). Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Так, згідно з квитанцією №0.0.440929404.1 від 28.09.2015 року за договором про надання юридичних послуг, укладеного між позивачем і фізичною особою-підприємцем [PERSON] ( а.с. 18-23 ), позивач сплатив 500 грн., тому враховуючи наведене, та часткове задоволення заявлених вимог , суд вважає за необхідне стягнути із відповідача витрати на правову допомогу в сумі 500 грн. ( 1378,00 грн. х 40% х 87 хв. /часу в судових засіданнях представника/ :100 = 479, 55 грн.). У задоволенні решті вимог слід відмовити. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі за подання позовів про стягнення заробітної плати від сплати судового збору звільняються. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в розмірі - 655,86 грн. ( 168, 66 грн. + 487,20 грн.) на користь держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial