Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

31.07.2020 р. представник позивача Меланчук І.В. звернувся в суд в інтересах позивача [PERSON] з позовом про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок ушкодження його здоров`я, до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ПівнГЗК»), яким просить стягнути - 94460,00 грн. моральної шкоди (а.с.1-11). В обґрунтування вказує, що [PERSON] , перебуваючи у трудових відносинах з ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», на посаді каменяра, 11.05.2000 року, близько 09:50 хв., з вини відповідача, знаходячись на загальнобудівельній дільниці № 2 ремонтно-будівельного управління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», внаслідок нещасного випадку отримала тілесні ушкодження у вигляді «закритий трьохщиколотковий перелом правої гомілки зі зміщенням, закритий перелом литкової кістки». Данний факт підтверджується Актом Форми Н-1 від 15.05.2000 Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. Нещасний випадок стався під час виконання позивачем своїх трудових обов`язків (виконувала перетирання і штукатурку стін будівлі), настил риштування перекинувся і [PERSON] впала разом з настилом вниз з висоти 2,5м., в результаті чого отримала тілесні ушкодження. Вказує, що нещасний випадок стався під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки. Що перебувало у володінні відповідача, порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача, та обумовлено неналежним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. 28.11.2000 позивач вперше пройшла огляд лікарсько-консультативною експертною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% внаслідок трудового каліцтва. 19.12.2001 позивач пройшла огляд МСЕК, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% внаслідок трудового каліцтва з 01.12.2001. Останнім оглядом МСЕК 12.09.2018 було визначено 20% втрати професійної працездатності та встановлено третю групу інвалідності по 01.12.2020. Після отримання травми змінилися умови життя позивача, які характеризуються суттєвим зниженням її активності, що вказує на відсутність можливості реалізувати свої наміри в професійній сфері, повноцінно працювати, що погіршує її матеріальне становище, втрачаються соціальні зв`язки. Позивач постійно відчуває болі в області лівого тазостегнового суглобу, в попереково-крижовому відділах хребта з іррадіацією в ліву нижню кінцівку, в неї порушена функція ходи, остання має вагомі переживання щодо травми, оскільки кульгає на ліву ногу, що завдає постійний дискомфорт та страждання у повсякденному житті. Необхідність лікування та проходження оглядів МСЕК призводить до нераціонального витрачення часу. Все зазначене призводить до зниження якості життя та зменшення благ, які позивач мав до моменту травмування та втрати професійної працездатності. Просить суд, з огляду на ступінь втрати працездатності, стягнути з відповідача 94460,00 грн. моральної шкоди. Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Тернівського районного суду м. Кривого рогу Дніпропетровської області від 03.08.2020 року, в якій зазначено, що розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідачу встановено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву. 21.08.2020 року представником відповідача Курочкіною І.С. (довіреність №5/12 від 03.01.2020 року, дійсна до 31.12.2019 року (а.с.61)) надано суду відзив на позов разом з підтвердженням про отримання його копії представником позивача. Представник відповідача позов не визнає в повному обсязі, у відзиві вказує, що ПрАТ «ПівнГЗК» не заперечує проти наявності у позивача ушкодження здоров`я. Але вважає, що безпосередньою причиною нещасного випадку стало грубе порушення трудової та технологічної дисципліни з боку самої потерпілої, попри висновок комісії з розслідування, яким винними особами було визнано представників роботодавця (службових осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), які не забезпечили дотримання трудової дисципліни підлеглим працівником. Зазначає, що порядок відшкодування моральної шкоди визначається Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків №472, де вказано, що розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, незалежно від інших будь-яких виплат. Просить застосувати строк позовної давності, так як минуло більш як три місяця із дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (а.с.56-59). Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини: Позивач [PERSON] з 09.04.1998 по 29.04.2011 та з 28.02.2018 по 30.09.2019 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ, що не оспорюється відповідачем, та підтверджується копією трудової книжки (а.с.36-42). Виконуючи свої трудові обов`язки на посаді каменяра, [PERSON] 11.05.2000 року, близько 09:50 хв., знаходячись на загальнобудівельній дільниці № 2 ремонтно-будівельного управління ВАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», внаслідок нещасного випадку отримала тілесні ушкодження у вигляді «закритий трьохщиколотковий перелом правої гомілки зі зміщенням, закритий перелом литкової кістки». Данний факт підтверджується Актом Форми Н-1 від 15.05.2000 Про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом (а.с.28-30). Нещасний випадок стався під час виконання позивачем своїх трудових обов`язків (виконувала перетирання і штукатурку стін будівлі), настил риштування перекинувся і [PERSON] впала разом з настилом вниз з висоти 2,5м., в результаті чого отримала тілесні ушкодження. Висновок комісії з розслідування, яким винними особами було визнано представників роботодавця (службових осіб [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ), які не забезпечили дотримання трудової дисципліни підлеглим працівником. 28.11.2000 позивач вперше пройшла огляд лікарсько-консультативною експертною комісією, де їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності - 20% внаслідок трудового каліцтва, що підтверджується витягом з акту огляду ЛТЕК (а.с.12). Згідно послідуючих висновків МСЕК відсоток стійкої втрати професійної працездатності позивача не змінювався, висновком МСЕК від 12.09.2018 року встановлено стійку втрату професійної працездатності в розмірі 20% по 01.12.2020 та визнано інвалідом 3 групи (а.с.12-27). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивачка періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із медичної карти (а.с.31-34). Відповідно до ст. 264 ЦПК України суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Беручи до уваги роз`яснення, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. N 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. № 1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. N 2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Таким чином, до даних правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції від 03.10.1997 р. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до Акта про нещасний випадок Форми Н-1 від 15.05.2000, вид події - падіння потерпілого з висоти (о2.2) - п.6.1. Акта; будівельне риштування, яке в силу його використання на значній висоті (2,5м.) унеможливлювало повний контроль за ним зі сторони людини - є джерелом підвищеної небезпеки та належить роботодавцю, та саме внаслідок експлуатації такого джерела настав нещасний випадок - п.8 Акта; нещасний випадок, в результаті якого позивач отримала тілесні ушкодження, стався внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] - п.10 Акта. Таким чином, нещасний випадок стався під час експлуатації джерела підвищеної небезпеки, що перебувало у володінні відповідача, порушення вимог законодавства про охорону праці з боку працівників відповідача, та обумовлено належним виконанням відповідачем вимог законодавства стосовно створення та підтримання безпечних умов праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення їй моральної шкоди у зв`язку із каліцтвом (нещасний випадок на виробництві), не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Отже, враховуючи те, що позивач працювала на підприємстві відповідача та внаслідок нещасного випадку на виробництві отримала тілесні ушкодження, що призвело до втрати професійної працездатності, їй вперше було встановлено 20 % втрати працездатності, який вподальшому не змінювався та третю групу інвалідності, що пов`язано зі спричиненням їй фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Так, як вже зазначалося вище, згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14,№ 6-188цс14та №6-207цс14від 24 грудня 2014 року. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 4723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 23615,00 грн., а максимальний - 994600,00 грн. Оскільки після втрати працездатності, у позивача змінилися умови життя, вона позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання, так як її постійно турбує біль та вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я не спостерігається. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, обставини нещасного випадку на виробництві, що потягло втрату працездатності, вважає що позов слід задовольнити частково та стягнути з ПрАТ на користь позивача 40 000 грн. на відшкодування моральної шкоди, виходячи з законодавчо встановленого максимуму, який обмежує суд при визначенні шкоди. Підпунктами 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 та п. 18.1 ст. 18 Податкового кодексу України встановлено, що роботодавець - податковий агент зобов`язаний з доходів, що нараховуються (виплачуються) фізичній особі (платнику), нараховувати, утримувати та сплачувати до бюджету податок від імені та за рахунок коштів особи, якій виплачуються такі доходи. Згідно з пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Таким чином, стягнута моральна шкода в зв`язку із ушкодженням здоров`я та стійкою втратою працездатності, не є об`єктом оподаткування доходу платника податку, що зазначено також в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.07.2015 р. У відповідності зі ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, слід стягнути з ПрАТ на користь держави судовий збір в сумі 840,80 грн. На підставі ст.ст.153 КЗпП України, п.11, 38 «Правил відшкодування власником підприємства, установи, організації чи уповноваженим ними органом шкоди, заподіяної працівнику ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затверджених Постановою КМ України №472 від 23.06.1993 р.,

Outcome: partial