Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

27.10.2020 до суду надійшла вказана позовна заява, в обґрунтування якої вказано, що позивач працювала на підприємстві відповідача 16 років 3 місяці, а саме: з 14.10.1982 по квітень 1999 року за професіями: учень машиніста конвеєра, машиніст конвеєра, дозувальник гарячого обрата, цех обжигу та огрудкування ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат» в умовах, що характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У січні 1999 року рішенням ЛКК позивачу встановлено професійне захворювання: двобічна сенсоневральна туговухість 2 стадії (з помірним зниженням слуху) 2 вух.; двобічний хронічний адгезивний отит. Актом розслідування професійного захворювання від 12.02.1999 встановлено, що працюючи на підприємстві відповідача позивачка підпадала під вплив підвищених параметрів шуму та пилу. Висновком МСЕК від 05.04.1999 позивачу встановлено 15% втрати професійної працездатності та первинно. 26.03.2002 після повторного огляду позивачці встановлено 15% втрати професійної працездатності з 01.04.2002 безстроково. В зв`язку з професійними захворюваннями змінилися образ та якість життя позивача, що завдає їй моральних страждань. Просить стягнути на користь позивача з відповідача 188920 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, а також 5000грн. витрат на правничу допомогу. Ухвалою від 28.10.2020 прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження із викликом сторін та призначено проведення першого судового засідання для розгляду справи по суті на 27.11.2020. Ухвалою від 27.11.2020 за клопотанням представника відповідача відкладено розгляд справи на 28.01.2021. У судове засідання 28.01.2021 сторони не з`явились. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за її та позивача відсутністю та підтримку позовних вимог (вх.№1697 від 28.01.2021). Відповідач подав суду відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи в за відсутності представника відповідача (вх.№23168 від 08.12.2020, вх.№1674 від 28.01.2021). У відзиві на позовну заяву представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначив, що у період з 14.10.1982 по квітень 1999 позивачка працювала на державному «Північному гірничо-збагачувальному комбінаті» правонаступником якого є відповідач, учнем машиніста та машиністом конвеєру і дозувальником гарячого повертання в цеху з випалу та огрудкування обкотишів. Загалом її стаж роботи на комбінаті в шкідливих умовах праці складає 16 років 3 місяці. У січні 1999 року висновком ЛЕК НДІ промислової медицини позивачці було встановлено діагноз професійного захворювання «двобічна сенсоневральна туговухість 2 ст. (з помірним зниженням слуху); двобічний адгезивний отит.». За даним фактом на підприємстві відповідача було проведено комісійне розслідування та складено Акт розслідування професійного захворювання №4 від 12.02.1999. 05.04.1999 позивачка пройшла первинний огляд медико-соціальної експертної комісії (МСЕК), під час якого їй було визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 15%, який при наступних переоглядах не змінювався та з 26.03.2002 встановлений у розмірі 15% безстроково. Відповідач не мав права відмовити позивачці у прийнятті на роботу, яку вона вільно обрала, реалізуючи своє конституційне право на працю, однак при цьому, у повному обсязі виконував свої обов`язки у сфері охорони праці, передбачені ст.13 Закону України «Про охорону праці», з метою зниження впливу шкідливих виробничих факторів на організм працівників та ризику виникнення професійної захворюваності. За роботу в шкідливих умовах праці роботодавець надавав позивачці передбачені законодавством та колективним договором підприємства гарантії і компенсації: оплату праці в підвищеному розмірі, додаткові відпустки, профілактичне харчування та інші соціально-побутові пільги і переваги. У той же час, повне усунення шкідливих виробничих факторів у гірничодобувній промисловості є об`єктивно неможливим. У зв`язку з цим, відповідач повідомив територіальний орган Держгірпромнагляду України про неможливість повного усунення небезпечних та шкідливих умов праці на своєму виробництві та отримав відповідний тимчасовий дозвіл на виконання робіт та експлуатацію машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки. Таким чином, у діях відповідача відсутні ознаки протиправності, яка є основною підставою відповідальності за заподіяну шкоду. Статтею 14 Закону України «Про охорону праці» передбачений обов`язок працівника дбати про особисту безпеку і здоров`я в процесі виконання робіт, знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту, проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівники несуть безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Між тим, незважаючи на ознаки погіршення стану здоров`я, позивачка продовжувала працювати в шкідливих умовах праці і звільнилась за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію лише після того, як ЛЕК НДІ промислової медицини їй було встановлено діагноз професійного захворювання. Отже, оскільки позивачка вільно обрала роботу, пов`язану з впливом шкідливих виробничих факторів, будучи попередженою роботодавцем про їх наявність на її робочому місці, тобто цілком усвідомлювала, що тривала робота в таких умовах може призвести до ушкодження її здоров`я, та, не зважаючи на це, тривалий час продовжувала працювати в таких умовах праці, маючи на увазі отримання пільг і переваг, які вона йому їй надавала, існує причинно наслідковий зв`язок між діями самої позивачки, які виразились у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці і виникненням у неї професійного захворювання. Оскільки право на відшкодування шкоди, завданої ушкодженням здоров`я, виникло позивачки у квітні 1999 року, до спірних правовідносин мають застосовуватись нормативні акти, які були чинними саме на той час: ст.456 ЦК УРСР, ст. 173 КЗпП України, ст.ст.11-13 Закону України «Про охорону праці» (у відповідній редакції) та «Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків», затвердженими постановою КМУ від 23.06.1993р. №472 (далі - «Правила №472»). Відповідно до вищезазначених нормативних актів підприємство відповідача здійснювало відшкодування шкоди позивачці, завданої ушкодженням здоров`я, яке складалось із виплати одноразової допомоги у розмірі середньомісячного заробітку за кожен відсоток втрати професійної працездатності, щомісячного відшкодування втраченого заробітку, а також компенсації витрат на медичну допомогу (вартості ліків, санаторно-курортного лікування тощо). Що стосується моральної шкоди, то згідно п. 11 Правил №472 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) було встановлено, що моральна шкода відшкодовується роботодавцем за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи; рішення комісії по трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат. (Абзац 4 пункту 11 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1100 від 03.10.97) «Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров`я, пов`язане з виконанням трудових обов`язків», затвердженим наказом МОЗ від 22.11.1995р. №212 та чинним на момент виникнення спірних правовідносин (далі - «Порядок №212»), було передбачено, що обов`язки із встановлення факту спричинення моральної шкоди покладаються на медико-соціальні експертні комісії. Отже, для відшкодування моральної шкоди на підставі п. 11 Правил №472 позивачка повинна була надати роботодавцю висновок МСЕК про встановлення факту моральної шкоди або особисту заяву із зазначенням характеру моральної втрати, підтверджену відповідними медичними документами. Оскільки позивачка не зверталась до адміністрації підприємства з такою заявою, а надана нею довідка МСЕК не містила висновку щодо заподіяння моральної шкоди, підстави для її відшкодування роботодавцем були відсутні. Що стосується розміру моральної компенсації, яку просить стягнути позивачка, то, на думку відповідача, він є необґрунтованим та не відповідає розміру заподіяної шкоди а також критеріям судової практики, зважаючи на розміри відшкодування у інших подібних справах. На думку відповідача, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди слід керуватися п. 11 Правил №472 (в редакції Постанови КМУ від 03.10.1997р. №1100), згідно з яким розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, який встановлений у розмірі 17 грн. Таким чином, максимальний розмір відшкодування моральної шкоди, згідно з чинним на момент виникнення спірних правовідносин законодавством, не може перевищувати 2550 грн. До спірних правовідносин має застосовуватись строк позовної давності, встановлений ст.233 КЗпП України - три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Між тим, звертаючись до суду більш ніж через двадцять років, позивачка не просить суд поновити пропущений строк позовної давності та наводить у позові поважних причин його пропуску. З урахуванням вищевикладеного відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивачем подано докази, на підставі яких ґрунтуються позовні вимоги, сторонами не заявлено клопотань про витребування інших доказів та відповідач скористався правом подачі відзиву на позовну заяву, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач [PERSON] працювала на підприємстві відповідача з 14.10.1982 по квітень 1999 року за професіями: учень машиніста конвеєра, машиніст конвеєра, дозувальник гарячого обрата, цех обжигу та огрудкування ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат», що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.18-20). В Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 12.02.1999 (далі - Акт розслідування) зазначено, що [PERSON] встановлено професійне захворювання: двобічна сенсоневральна туговухість 2 ст. (з помірним зниженням слуху), яке виникло внаслідок роботи протягом 16 років в умовах впливу шкідливих факторів за професією дозувальник гарячого обрата (а.с.4). Згідно з п.15 акту розслідування, професійне захворювання виникло за таких обставин: робота в умовах впливу на організм професійних шкідливостей - шум, пил. (а.с. 4 зворот). Відповідно до п.16 акту розслідування, причиною виникнення професійного захворювання зазначено: запиленість повітря робочої зони ПДК - 4,0мг/м3 фактично 7,7мг/м3.Рівень шуму 85 дбА при ПДУ - 80 дбА. Згідно з випискою ВТЕК від 05.04.1999 позивачу вперше встановлено 15% втрати професійної працездатності. (а.с.5). Відповідно до довідки 00017231, після повторного огляду 23.03.2002 позивачу встановлено 15% втрати працездатності з 01.04.2002 безстроково у зв`язку з професійним захворюванням (а.с.6). У зв`язку з отриманим хронічним професійним захворюванням позивач періодично проходить лікування, що підтверджується виписками із історії хвороби. Відповідно до ст. 264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно з вимогами ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Відповідно до роз`яснень, які містяться в пунктах 1 - 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 р. №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди", відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров`я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23 вересня 1999 р. №1105-XIV "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", Закону України від 14 жовтня 1992 р. №2694-XII "Про охорону праці", КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Оскільки позивачці первинно висновком МСЕК встановлено стійку втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням у 1999 році, тобто встановлено наявність пошкодження здоров`я на виробництві, що надало їй право на відшкодування моральної шкоди роботодавцем, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін мають застосовуватися Правила відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затверджені Постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року, в редакції станом на 1999 рік. У відповідності до положень п.11 цих Правил моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі: домовленості сторін (власника, профспілкового органу і потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Як зазначено в п. 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Судом встановлено, що у зв`язку з професійним захворюванням позивачці заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що вона втратила професійну працездатність у розмірі 15% безстроково. Після втрати працездатності, у позивачки змінилися умови життя, вона періодично проходить лікування, незважаючи на постійні курси лікування покращення в стані здоров`я відсутнє. Виходячи із наведених вище обставин, суд вважає, що позивачці заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування за рахунок роботодавця, тобто ПрАТ «ПівнГЗК». Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) було встановлено обмеження мінімального розміру відшкодування моральної шкоди - не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати та максимального розміру відшкодування моральної шкоди, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати (п. 11 Правил). Відповідно до ст. 3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників. Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості. Такий підхід цілком узгоджується з положенням ст. 83 ЦК Української РСР (у редакції 1963 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) про те, що позовна давність не поширюється, зокрема, на вимоги, які випливають з порушення особистих немайнових прав, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України №6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14 від 24 грудня 2014 року. Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 6000 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 30000грн., а максимальний - 1200000грн. Суд відхиляє заперечення відповідача викладені у відзиві на позов, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Виходячи з цих обставин, суд, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, внаслідок отриманого професійного захворювання, тривалості праці позивача в шкідливих умовах, що потягло втрату працездатності вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 40000 грн. за встановлені первинно та в подальшому безстроково 15% втрати професійної працездатності, що не перевищує граничного розміру, встановленого п.11 Правил відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 840 грн. 80 коп. судового збору, від сплати якого звільнена позивачка. Крім того з відповідача на користь позивачки необхідно частково стягнути понесені останньою судові витрати на професійну правничу допомогу в сумі 3300 грн., оскільки розгляд справи проводився за відсутністю сторін та їх представників. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial