Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати договір фінансового лізингу №001022 з додатками від 24 вересня 2014 року недійсним, стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" сплачений реєстраційний платіж в сумі 20 000 (двадцять тисяч) грн.; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги він мотивує тим, що 24 вересня 2014 року між [PERSON], і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 001022 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ 82.1. Відповідно до умов Договору лізингодавець (Відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ 82.1, зазначений у п. 3.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (Позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. В усній формі представник відповідача роз'яснила, що [PERSON] повинен спочатку сплатити передплату за трактор в сумі 20 000 гривень шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок відповідача, після чого з ним буде укладено договір лізингу і протягом декількох днів відповідач передасть йому в користування предмет лізингу. В той же день позивачем було сплачено рахунок на суму 20 000 грн. з зазначенням призначення платежу щомісячний платіж за угодою № 001022. Однак, представником відповідача не було роз'яснено призначення платежу, який виявився комісійною винагородою лізингодавцю за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, він же вважав, що це часткова оплата вартості трактора. В договорі це передбачено, але у позивача не було можливості детально ознайомитися з умовами договору до його підписання, так як представник відповідача не надала йому достовірної інформації, завірила його в тому, що всі істотні умови договору вона пояснила та спонукала його підписати договір швидше, мотивуючи тим, що на неї чекають інші особи, які бажають укласти договір лізингу. Компанія відмовилась передавати [PERSON] предмет лізингу з посиланням на те, що договором передбачено сплату 50% від вартості предмету лізингу, а сплачена сума в розмірі 20 000 грн. є комісією за організацію та оформлення договору. Таким чином, під час попередніх переговорів представником компанії введено позивача в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань. Після підписання і вивчення змісту договору стало зрозуміло, що сплачені кошти не повернуть, та можливості розірвати договір у [PERSON] немає, оскільки договір зовсім не передбачає можливості розірвання з ініціативи лізингоодержувача, що є порушенням його прав як споживача. У відповідності до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж, як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, комісія за організацію розуміє під собою одноразову плату лізингоодержувача лізингодавцю при укладанні договору. У відповідності до п. п. 8.2.1, 8.2 договору, перший лізинговий платіж складається в тому числі із комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладанням цього договору (комісія за організацію) - розмір такої комісії за організацію становить 20 000 гривень, цей платіж не є витратами лізингодавця, що безпосередньо пов'язаний з виконанням договору лізингу. Вказаний пункт договору порушує принцип добросовісності, оскільки відповідач не обґрунтував співмірність розміру платежу за організацію даного договору виконаній послузі, яка згідно ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», не є лізинговим платежем, а фактично полягала у виготовленні стандартної форми договору. Законом України «Про захист прав споживачів», встановлено недійсність правочинів, здійснених з використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема у введені в оману споживачів, шляхом пропонування з метою реалізації однієї продукції до реалізації іншої, позбавлення споживачів достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, однак директор ТОВ "Лізингова компанія "Еталон" Кептє С.В. надіслав на адресу суду письмові заперечення на позовну заяву та просив справу слухати без участі представника відповідача. Згідно поданих представником відповідача заперечень вбачається, що позовну вимоги вони не визнають, оскільки 24.09.2014 року на виконання Договору фінансового лізингу № 001022 позивач, згідно з Додатком № 1 до зазначеного Договору, що є його невід'ємною частиною, сплатив 20 000,00 грн. комісії за організацію, згідно статті 8, п. 8.2.1 Договору. Договір фінансового лізингу № 001022 вчинений у письмовій формі відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг", підписаний [PERSON] добровільно на кожному аркуші зазначеного Договору, в якому передбачені усі істотні умови, а тому не може бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутні підстави недійсності правочину передбачені ст. 215 Цивільного кодексу України. Крім того, 24 вересня 2014 року, в день підписання Договору, позивач також написав заяву про те, що він уважно прочитав та зрозумів умови Договору, а також [PERSON] 24 вересня 2014 р. підписав заяву (для фізичної особи) на отримання фінансового лізингу, в якій вказано про марку, модель, та вартість предмета лізингу, котрий він самостійно обрав. Позивач стверджує що п.п. 8.2.1 п. 8.2 Договору порушують принцип добросовісності, оскільки сума Комісії за організацію Даного Договору не є співмірною розміру платежу за організацію даного Договору, але це не відповідає дійсності, оскільки Комісія за організацію Договору відноситься до інших витрат, що безпосередньо пов'язані з виконанням Договору лізингу. Такі витрати передбачено ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг". [PERSON] не виконав умови Договору щодо оплати авансового платежу і комісії за передачу предмета лізингу і у ТОВ "Лізингова компанія "ЕТАЛОН" не настав обов'язок щодо передачі предмета лізингу в користування. Наведені Позивачем у позовній заяві несправедливі умови договору, що визначені ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" не містяться у Договорі укладеному між сторонами, а тому посилання на такі умови є необгрунтованим. Вислухавши думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 24 вересня 2014 року між [PERSON], і Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір фінансового лізингу № 001022 з додатками, згідно якого предметом лізингу по даному договору є трактор МТЗ 82.1. (а.с. 13-22). В заяві позивача від 24.09.2014 року (а.с.46) зазначено, що він уважно прочитав та зрозумів умови договору фінансового лізингу №0010022 від 24.09.2014 року, в повному обсязі та коректно отримав інформацію від менеджера-консультанта та примірник договору з додатками. За умовами договору (пункти 2.1, 8.2.1, додаток №1 до договору) перший платіж складається з комісійної винагороди лізингодавця за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, та визначено його в розмірі 10% від вартості предмета лізингу, що становить 20.000 грн. Відповідно до копії квитанції (а.с. 23) та платіжного доручення №168246552 від 24.09.2014 року (а.с.24) [PERSON] сплатив на банківський рахунок відповідача 20000 грн. З наданих позивачем документів, вбачається, що інші платежі, визначені додатком 1 до договору фінансового лізингу №001022 (а.с.20) позивачем не сплачувалися. В спірних правовідносинах положення Закону України «Про захист прав споживачів» повинні застосовуватися у системному зв'язку з нормами ЦК України та Законом України «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві. Ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.59 ЦПК України). Враховуючи вищенаведене, суд розцінює письмову заяву позивача про отримання повної інформації та ознайомлення з умовами договору (а.с.46), як доказ того, що він мав можливість ознайомитись зі змістом договору фінансового лізингу №001022 від 24 вересня 2014 року безпосередньо перед його підписанням та отримати інформацію про всі обставини вчинення даного правочину від менеджера - консультанта. Крім того, позивач не заперечує, що кожна сторінка договору та додатки до нього підписані ним особисто, тому, підписуючи договір, він мав реальну можливість ознайомитися з його умовами, зокрема, з п.8.2.1 договору про сплату комісії за організацію. При цьому, суд оцінює критично доводи позивача про посилання на брак часу менеджера - консультанта, який виступав від імені лізингодавця, так як дані обставини нічим не підтверджені і не можуть бути розцінені як такі, що позивач при підписанні договору міг бути введений в оману. Тому, суд не знайшов підтверджень доводам позивача викладеним у позові та в судовому засіданні. Отже, суд вважає, що договір фінансового лізингу №001022 від 24 вересня 2014 року між сторонами укладений із дотриманням передбачених чинним законодавством вимог, підписаний сторонами, а тому відповідає вимогам матеріального права. Доводи позивача про врахування судової практики в подібних правовідносинах не ґрунтуються на законі, крім того, деякі з наданих ним рішення скасовано апеляційною інстанцією, а за касаційними скаргами відмовлено у відкритті касаційного провадження. Відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України, якщо у задоволенні позову було відмовлено, провадження у справі закрито або заяву залишено без розгляду, вжиті заходи забезпечення позову застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили. Проте суд може одночасно з ухваленням судового рішення або після цього постановити ухвалу про скасування заходів забезпечення позову. Отже, враховуючи, що позовні вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають до задоволення, а тому одночасно з ухваленням судового рішення вважає за необхідне скасувати арешт на грошові кошти відповідача, накладений ухвалою суду про забезпечення позову від 13.10.2014 року. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: dismissed