Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду та просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], який був укладений між ним та [PERSON] 02 вересня 2003 року та посвідчений державним нотаріусом Хмільницької державної нотаріальної контори [PERSON], а також витребувати у [PERSON] дану квартиру та визнати за ним право власності на неї. Позивач та його представник [PERSON] мотивують свої вимоги тим, що позивач був власником вказаної квартири разом із своєю дружиною, однак після смерті, 12 січня 1996 року, його дружини, він успадкував належну їй частку у квартирі і став власником всієї квартири. 08 грудня 1997 року між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свдоцтвом про шлюб серії [NUMBER]. Враховуючи те, що позивач вже був пенсійного віку і стан його здоров"я був незадовільний, він висловив побажання про укладення договору довічного утримання з дружиною [PERSON] Однак враховуючи його необізнаність та стан здоров"я [PERSON] скориставшись цим ввела його в оману і 02 вересня 2003 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір дарування, однак позивач зазначає, що він підписував цей договір не маючи змоги особисто прочитати зміст договору, тому що має поганий зір та думаючи, що укладає договір довічного утримання. Після смерті, [INFO], [PERSON] позивач дізнався про те, що ним було укладено договір дарування, на укладення якого у нього не було ні наміру ні бажання. Позивач вважає що даний договір є недійсним, оскільки укладений був в наслідок обману. [PERSON] перед своєю смертю подаровану їй квартиру подарувала своїй доньці [PERSON], тобто відбулось безвідплатне відчудження квартири. У випадку, якщо майно було набуте безвідплатно у особи, яка не мала права на його відчудження, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Враховуючи те, що [PERSON] при укладенні договору дарування на її ім"я ввела його в оману щодо істотних умов договору, це тягне за собою визнання такого договору недійсним, а тому [PERSON] не мала права квартиру дарувати доньці [PERSON] Враховуючи вказані обставини він також вважає необхідним витребувати у добросовісного набувача [PERSON] його квартиру та визнати за ним право власності на неї. Відповідачка проти заявленого позову заперечує, вважає, що він задоволенню не підлягає, оскільки її мати, померла [PERSON] в 1997 році зареєструвала шлюб з позивачем. Враховуючи те, що позивач був за віком старше її матері, він вважав, що вона його переживе і тому, враховуючи те, що у них були дуже добрі стосунки вирішив подарувати їй квартиру, щоб після його смерті вона мала своє житло. За час спільного проживання її матері з позивачем вони мали гарні стосунки, часто приходили в гості один до одного, позивач надавав їм допомогу власною працею на їх будівництві. Коли у вересні 2003 року позивач подарував квартиру її матері, то вони разом відмічали цю подію за св"ятковим столом і позивач всім говорив, що "переписав" квартиру на дружину. Позивач знав про те, що квартиру він подарував, оскільки він сам про це повідомляв іншим особам, її мати також повідомляла про це своїх знайомих та друзів, позивач не вчиняв будь-яких дій по оспорюванню укладеного договору, після смерті дружини позивач звернувся до нотаріуса с заявою про прийняття спадщини. Померла [PERSON] перед смертю вказану квартиру подарувала їй, однак вона не вчиняла жодних дій по виселенню позивача чи по ущемленню його права на користування квартирою, на сьогоднішній день у неї, як добросовісного набувача не має жодної підстави для виселення позивача. Пісял смерті матері, вона та її сім"я не змінили своє відношення до позивача і продовжували його відвідувати та допомагати, однак позивач після поновлення стосунків зі своєю колишньою дружиною перестав їх впускати в квартиру та підтримувати дружні стосунки. Вона вважає, що будь-яких підстав для скасування договору дарування не має і тому просить в задоволенні позовних вимог відмовити. Крім того вона вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності і по цим підставам також у задоволенні позову слід відмовити. Суд, заслухавши покази сторін, свідків, та дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають по наступним підставам: свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] доведено, що позивач уклав шлюб з [PERSON] 8 грудня 1997 року і після укладення шлюбу її прізвище стало [PERSON]. Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] доведено, що [PERSON] померла [INFO]. Договором дарування від другого вересня 2003 року доведено, що [PERSON] подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS], яка належала йому на підставі свідоцтва № 11 про право власності на житло, виданого виконкомом Хмільницької міської ради народних депутатів 25 березня 1993 року, зареєстрованого у Вінницькому ООБТІ 8 червня 1993 року, за реєстром № 11 та свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого завідуючою Хмільницької міської державної нотаріальної контори 6 серпня 1996 року, за реєстром № 1-1335, зареєстрованого у Вінницькому ООБТІ 2 вересня 2003 року, за реєстром № 11. Вказаний договір вчинено та посвідчено державним нотаріусом [PERSON] Оспорюваний позивачем договір дарування квартири було вчинено 2 вересня 2003 року, тому відповідно до положень п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 року), до спірних правовідносин застосовуються норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року). З позовної заяви вбачається, що позивачем оспорюється договір дарування квартири, який було на підставі введення його в оману, щодо суті договору, оскільки він вважав і була домоленність з дружиною [PERSON], щодо укладення договору довічного утримання. Спірні відносини врегульовані ст. 57 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) відповідно до ч. 1 якої, угода укладена внаслідок обману, насилля, погрози, зловмисної домовленності представника однієї сторони з іншою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений вчинити на вкрай невігідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом громадської чи державної організації. Під обманом слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. Як вбачається з пояснення позивача він мав намір укласти з дружиною договір довічного утримання і з цією метою разом з нею був у державного нотаріуса [PERSON], яка готувала договір і при ній він його підписував. Однак, як вказав позивач умови договору він не читав, оскільки у нього захворювання очей і зір не дозволяє читати без окулярів, які у нього на той час були відсутні і тому він підписуючи наданий йому договір вважав його договором довічного утримання. Саме про такі обставини він і розповідав своїм друзям та знайомим. Допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказали, що знають позивача та його померлу дружину [PERSON] тривалий час, за час знайомства позивач спілкуючись з ними повідомляв про свій намір "переписати" квартиру на свою дружину. При цьому він вказував, що він вже похилого віку, хворіє, а дружина догляне його до смерті. У 2003 році позивач вже розповідав їм про те, що квартиру "переписав на [PERSON]". Допитані в судовому засіданні свідки сторони відповідача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вказували, що позивач був обізнаний з тим, що ним було квартиру подаровано дружині, оскільки він сам говорив про те, що "переписав квартиру на [PERSON]". Крім того їм відомо, що цю подію вони відмічали в кругу сім"ї. Дипитана в судовому засіданні державний нотаріус [PERSON] показала, що у 2003 році до неї в контору прийшли позивач з дружиною і просили оформити договір дарування. Враховуючи те, що договір дарування позбавляє права власності особи, вона тривалий час проводила бесіду з позивачем, пояснюючи йому різницю між договоро дарування та довічного утримання, але позивач все таки наполягав на укладенні саме договору дарування. Тому, враховуючи бажання позивача та його дружини вона вчинила договір дарування при цьому вона виконала всі обов"язки нотаріуса при вчиненні угод, які передбачені законом. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що твердження позивача про те, що підписуючи договір дарування він вважав, що підписує договір довічного утримання, не стверджені доказами та об"єктивно не спроможні, оскільки відповідно до п.п. 28, 31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, яка була чинна на момент укладення угоди, нотаріуси зобов"язані роз"яснити сторонам зміст і значення поданих ними проектів угод, і перевіривши, чи відповідає зміст посвідчених угод вимогам закону і дійсним намірам сторін, і тому суд вважає, що при нотаріальному посвідченні оспорюваної угоди, державний нотаріус безсумнівно та бесспірно, на виконання вимог Інструкції, роз"яснив позивачеві зміст і значення договору дарування квартири. Згідно ст. 425 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров"я (відчуджувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або його частину взамін чого набувач майна зобов"язовується надавати відчуджувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Зміст договору дарування не відповідає ні за суб"єктивним складом (особа відчуджувача) на за змістом характеру відносин, які склались між відчуджувачем та набувачем умовам договору довічного утримання. Суд вважає, що позивачем не доведено факту обману, внаслідок чого ним було укладено договір дарування квартири, а не договір довічного утримання і тому позовна вимога позивача про витребування у добросовісного набувача [PERSON] квартири [ADDRESS] не може регулюватись вимогами ст. 388 ч. 3 ЦК України і задоволенню не підлягає. Оскільки [PERSON], яка померла [INFO], законним чином набула майно, на підставі укладеного договору дарування, тому мала право розпорядитись ним на власний розсуд. Крім того, виходячи з показів державного нотаріуса [PERSON], суд вважає, що позивач знав про укладення ним саме договору дарування квартири в день його підписання і тому враховуючи те, що відповідно до вимог ст. 71 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), загальний строк для захисту прав за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється у три роки. Тому позивачем пропущено строк позовної давності для звернення досуду за захистом свого порушеного права, не заявлено клопотання про його поновлення із поважності причини його пропуску.

Outcome: dismissed