Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. Відповідно до свідоцтва про шлюб виданого 08 жовтня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Жодних договорів щодо правового статусу майна, що набувається під час шлюбу між подружжям не укладалось. 22 червня 2012 року [PERSON], перебуваючи в шлюбі з [PERSON] придбав у [PERSON] нежитлові приміщення загальною площею 63,50 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS]. В подальшому рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», 2) Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Товарна біржа «Перша універсальна біржа «України», про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна вартістю 1 015 000,00 грн., було визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на вказані нежилі приміщення, чим фактично припинено її право спільної сумісної власності на вказане приміщення, набуте нею на підставі закону. Зазначає, що позовні вимоги, заявлені по справі не містили жодних вимог по відношенню до [PERSON], її не було залучено до участі у справі, однак рішенням фактично позбавлено її права власності на майно, набуте нею на підставі закону, в звязку з чим вважає що набуття територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради права комунальної власності на вказані нежилі приміщення, та, відповідно, припинення її права власності у такий спосіб не передбачено ст. 346 Цивільного кодексу, якою визначено виключний перелік підстав для припинення права власності, а отже вважає, що внаслідок припинення права власності їй завдано збитків, які складаються з реальних збитків, завданих припиненням права власності та збитків в вигляді упущеної вигоди від використання приміщення в з»вязку з припиненням права власності, які мають бути відшкодовані. Позивачкою, виходячи з матеріалів експертизи, проведеної у справі 30/402 оцінено розмір збитків в сумі 5 308 886,47 грн. з яких 2 724 188,22 грн. в якості відшкодування реальних збитків, завданих припиненням права власності та 2584698,25 грн. в якості відшкодування упущеної вигоди в з»вязку з припиненням права власності. В судовому засіданні, представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Представник відповідача Територіальна громада міста Києва в особі Київської міської радипозов не визнав, щодо його задоволення заперечував, посилаючись на те, що відповідачем збитки позивачу не завдавались, Відповідач не був стороною по договору що був визнаний недійсним судом, кошти за майно не отримував, а відповідно і не має обов'язку щодо відшкодування збитків за умови їх наявності. Зазначив, що Позивач помилково вважає себе власником майна, оскільки договір про його відчуження було судом визнано недійсним. Представник [PERSON] - третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні Позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити В судове засідання представник Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради не зявився, хоча повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Як вбачається з рішення господарського суду м. Києва, яке набрало законної сили, Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради 20.10.2010 року на підставі результатів аукціону уклало з [PERSON] договір купівлі-продажу нежилого приміщення, згідно якого Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві зобов'язується передати у власність, а [PERSON] зобов'язується прийняти у власність нежилі приміщення загальною площею 63,50 кв. м., які знаходяться за адресою : [ADDRESS] і зобов'язується сплатити за них грошову суму, визначену цим договором. Пунктом 1.1 Договору визначено, що відчужуються нежилі приміщення з №1 по №7 (групи приміщень №10) (в літ. А) загальною площею 63,50 кв. м., згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 27291611, виданим 13.09.2010 Комунальним підприємством «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна». Об'єкт договору був переданий [PERSON] 25.10.2010, що підтверджується актом прийому-передачі приміщення, який знаходиться в матеріалах справи. 22 червня 2012 року між [PERSON], та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого [PERSON] у [PERSON] нежитлові приміщення загальною площею 63,50 кв. м., що знаходиться за адресою [ADDRESS] (далі - майно або приміщення). Рішенням господарського суду м. Києва від 28.01.2013 року, залишеним без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, по справі 30/402 за позовом заступника прокурора міста Києва в інтересах держави в особі територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради до Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві ради, Шевченківської районної у м. Києві ради, [PERSON], [PERSON], треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: 1) Комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», 2) Науково-дослідний центр судової експертизи з питань інтелектуальної власності, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1) Товарна біржа «Перша універсальна біржа «України», про визнання договорів недійсними, визнання права власності та повернення майна вартістю 1 015 000,00 грн., було визнано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради право комунальної власності на вказані нежилі приміщення. Як вбачається з вказаного рішення господарського суду [PERSON] до участі у справі не залучалась. В свою чергу відповідно до наявного в матеріалах справи свідоцтва про шлюб, 08 жовтня 2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням викладеного, зважаючи на те, що під час укладання договору купівлі-продажу спірних приміщень позивач [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі вищезазначене приміщення перебувало у їх спільній сумісній власності, яке було припинено внаслідок визнання недійсним правочину щодо його відчуження з власності територіальної громади та визнанням такого права за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської Ради. Як вбачається з пояснень Відповідача по справі, а також рішення господарського суду м. Києва, на підставі якого за відповідачем визнано, а у відповідача, відповідно, припинено право власності на приміщення, підставою для винесення вказаного судового рішення було порушення приватизаційної процедури, допущені Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, тобто порушення, допущені виконавчим органом органу місцевого самоврядування при виконанні ним передбачених законом повноважень та на виконання відповідного рішення органу місцевого самоврядування - Шевченківської районної у м. Києві Ради, як органу місцевого самоврядування територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Ані відповідачем ані судовим рішенням по справі 30/402, яким визнано право власності відповідача, та фактично припинено право власності позивача на приміщення не встановлено жодних порушень ані з боку [PERSON], який придбав приміщення у територіальної громади, ані у [PERSON], який придбав приміщення у [PERSON] Крім того, вказаним рішенням визнано [PERSON] добросовісним набувачем приміщень, та зважаючи на те, що позивачка, як співвласник приміщення внаслідок знаходження з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі на час придбання останнім приміщень, також є добросовісним набувачем таких приміщень. Згідно приписів ст.9 Конституції України, статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» і статті 8 Цивільного процесуального кодексу України, суди у процесі здійснення правосуддя мають за відповідними правилами керуватися нормами зазначених документів, ратифікованих законами України. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» Україна повністю визнає на своїй території дію приписів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо визнання обов'язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Суду в усіх питаннях, що стосуються її тлумачення і застосування. Водночас статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Отже, у зв»язку з ратифікацією Конвенції, протоколів до неї та прийняттям Верховною Радою України Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» судам у здійсненні судочинства зі справ, віднесених до їх підвідомчості, слід застосовувати судові рішення та ухвали Суду з будь-якої справи, що перебувала в його провадженні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 №44277/98 «Стретч проти Сполученого Королівства» встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції», отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Виходячи із змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24.06.2003 майном у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Одночасно, у практиці Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати щодо сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи вважається втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи вважається такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним до визначених цілей. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Поняття справедливої рівноваги передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між поставленою метою та засобами, які при цьому використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому, в питаннях оцінки «пропорційності», як і в питаннях наявності «суспільного», «публічного» інтересу ЄСПЛ, визнає за державою достатньо широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах. Отже, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність. В оцінці дотримання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за яких майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 11.05.2016р. по справі №6-2903цс15. Відповідно до змісту Постанови Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна» суд приходить до висновків, що як Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради як виконавчий орган Ради, так і Шевченківська районна у м. Києві Рада, як представник територіальної громади Шевченківського району м. Києва, при прийнятті рішення щодо відчуження приміщень діяли як органи публічної влади і повинні були ухвалювати свої рішення в межах чинних на той час законів та підзаконних актів. Вони мали виключні повноваження щодо встановлення умов приватизації та ухвалення необхідних для її проведення актів, проведення підготовчих та інших дій, не погоджуючи своїх дій та рішень з потенційними покупцями. В свою чергу такі потенційні покупці не мали і не могли мати можливості перевіряти правильність/законність актів та дій як Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, так і Шевченківської районної у м. Києві Ради щодо приватизації приміщень та зобов'язані були дотримуватися встановлених ними умов та порядку приватизації. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 14.03.2007р. у справі № 21-8во07 «Про аспекти розгляду справ про приватизацію майна» самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов і порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі, порушуючи право власності покупця, якщо вони не допущені в наслідок винної, протиправної поведінки самого покупця. Слід зазначити, що згідно з усталеною практикою ЄСПЛ Конвенція призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України (пункт 32)). У розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції «майном» визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (рішення ЄСПЛ у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» (пункт 32)) За таких обставин суд приходить до висновку, що за винної, протиправної поведінки покупців приміщень кожен з них, а відповідно і позивачка, як така що набула права власності на вказані приміщення на підставі закону, внаслідок знаходження з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі на час придбання останнім приміщень, мали право розраховувати на виконання Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради та Шевченківською районною у м. Києві Радою, як органами публічної влади - органами місцевого самоврядування норм ст. 19 Конституції України щодо дій останніх лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тобто законне сподівання на отримання можливості ефективно здійснити майнове право. Отже, визнання недійсним договору купівлі-продажу приміщень, укладеного міжУправлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у місті Києві ради [PERSON] 20.10.2010 року на підставі результатів аукціону, в зв»язку з порушенням органом приватизації приватизаційної процедури, та відповідно, на підставі недійсності договору, визнання права власності за Київською міською Радою та фактичне припинення права власності Позивачки по справі з огляду на те, що останній визнано недійсним в зв»язку з порушенням органом приватизації приватизаційної процедури, призвело до порушення принципу позитивного очікування, та фактично до порушення майнових прав Позивача а саме, в даному випадку права власності на приміщення, яка на відповідній правовій підставі на момент набуття набула право власності на об'єкт нерухомого майна. Таким чином суд приходить до висновку щодо обґрунтованості твердження позивача про завдання йому майнової шкоди, яка полягає в припиненні, внаслідок визнання судом недійсним договору, права власності Позивача на приміщення. Статтею 386 Цивільного кодексу України встановлено, що Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Згідно ст. 22 Цивільного кодексу України Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є як втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), так і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до ст. 317 Цивільного кодексу України Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 368 Цивільного кодексу, ст. ст. 63, 70 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За таких обставин суд приходить до висновку щодо обґрунтованості вимог Позивача щодо відшкодування шкоди завданої припиненням володіння - як відшкодування реальних збитків , та шкоди завданої неможливістю використання та розпорядження приміщеннями - як збитків у вигляді упущеної вигоди. При цьому суд вважає, що вказані вимоги мають бути задоволені частково виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи розрахунок позовних вимог було здійснено Позивачем за матеріалами експертизи проведеної станом на 31.07.2010 року та визначено в сумі 5 308 886,47 грн. з яких 2 724 188,22 грн. в якості відшкодування реальних збитків, завданих припиненням права власності та 2584698,25 грн. в якості відшкодування упущеної вигоди в зв»язку з припиненням права власності. В свою чергу, Відповідно до ч.2 ст. 1192 Цивільного кодексу України Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з висновком експерта № 1-19/09 від 19 вересня 2016 року, складеного за результатами проведеної, на підставі ухвали суду експертизи, ринкова вартість об»єкта нерухомого майна - нежилих приміщень з [ADDRESS] станом на дату оцінки 15.09.2016 року без врахування ПДВ складає 1890023,00 гривні, які суд вважає належним, повним та достатнім розміром реальних збитків позивача, а отже приходить до висновку про задоволення позову в цій частині.. Разом з тим, суд приходить до висновку що представником позивача не доведено наявність упущеної вигоди та її розміру, в розумінні ст. 22 ЦК України. Під час розгляду справи не було отримано доказів, виходячи з положень ст.ст. 57, 59 ЦПК України, які достовірно свідчать про розмір зазначених збитків, а тому в задоволенні цій частини позову має бути відмовлено. Що стосується заперечень відповідача про те, що він не був стороною по договору що був визнаний недійсним судом, кошти за майно не отримував, а відповідно і не має обов'язку щодо відшкодування збитків за умови їх наявності, оскільки продавцем майна було Управління з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, крім того, до цього часу не ліквідована Шевченківська районна у м. Києві Рада, то вони не можуть бути покладені в осноу вишення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається з рішення господарського суду м. Києва по справі 30/402, на яке посилаються Сторони, майно, право власності на яке визнано за відповідачем, вибуло з власності територіальної громади Шевченківського району м. Києва на підставі договору, укладеного Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної у м. Києві Ради, яке діяло на підставі як виконавчий орган Шевченківської районної у м. Києві Ради та на виконання її рішень. В свою чергу Шевченківська районна у м. Києві Рада є органом місцевого самоврядування територіальної громади Шевченківського району м. Києва. Згідно зі ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. У містах з районним поділом територіальні громади районів у містах діють як суб'єкти права власності. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ», систему адміністративно-територіального устрою міста Києва складають райони в місті. Рішенням Київської міської ради VIII сесії ХХІІІ скликання «Про адміністративно-територіальний устрій м. Києва» №162/1139 від 30.01.2001 прийнято рішення утворити в місті Києві 10 районів, в тому числі Шевченківський район міста Києва. Таким чином, з моменту прийняття зазначеного рішення був утворений самостійний суб'єкт права власності - територіальна громада Шевченківського району міста Києва. Статтею 7 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» визначено, що система місцевого самоврядування в місті Києві включає: територіальну громаду міста; міського голову; міську раду; виконавчий орган міської ради; районні ради (у разі їх утворення). Відповідно п. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» питання організації управління районами в місті Києві належать до компетенції Київської міської ради і вирішуються відповідно до Конституції, цього та інших законів України, рішень міської ради про управління районами міста. Рішенням Київської міської ради VI сесії VI скликання «Про питання організації управління районами в місті Києві» №7/4819 від 09.09.2010, відповідно до статті 140 Конституції України, частини другої статті 7 та статті 11 Закону України «Про столицю України - місто-герой Київ» (із змінами та доповненнями), статті 2 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» та з метою вдосконалення організації управління районами в місті Києві Київська міська рада пунктом 2 вказаного рішення вирішила: припинити з 31 жовтня 2010 року шляхом ліквідації районні в місті Києві ради: Голосіївську районну у місті Києві раду; Дарницьку районну у місті Києві раду; Деснянську районну у місті Києві раду; Дніпровську районну у місті Києві раду; Оболонську районну у місті Києві раду; Печерську районну у місті Києві раду; Подільську районну у місті Києві раду; Святошинську районну у місті Києві раду; Солом'янську районну у місті Києві раду; Шевченківську районну у місті Києві раду, а пунктом 3 вирішила вважати повноваження депутатів районних у місті Києві рад V скликання припиненими з 31 жовтня 2010 року. Статтями 8-9 Статуту територіальної громади міста Києва, затвердженого рішенням Київської міської ради від 28 березня 2002 р. N 371/1805 (зі змінами та доповненнями), зареєстрованого наказом Міністерства юстиції України від 2 лютого 2005 р. N 14/5 встановлено, що відповідно до Конституції України народовладдя у місті Києві здійснюється безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування. Організаційно-правові форми здійснення народовладдя у місті Києві встановлюються Конституцією, законами України, чинними міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких встановлена Верховною Радою України та іншими нормативно-правовими актами. Первинним суб'єктом місцевого самоврядування і носієм усіх його публічних прав є територіальна громада міста Києва. Місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста Києва як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні у місті Києві ради та їх виконавчі органи. Система місцевого самоврядування у місті Києві включає: територіальну громаду міста Києва; Київську міську раду; Київського міського голову; виконавчий орган Київської міської ради; районні у місті Києві ради; виконавчі органи районних у місті Києві рад; органи самоорганізації населення. Статтею 1 вказаного Статуту визначено, що територіальна громада міста Києва є первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій та повноважень. Територіальна громада міста Києва реалізує свої владні повноваження безпосередньо або через органи місцевого самоврядування та їх посадових осіб. Відповідно до ст. 22 вказаного Статуту Районні у місті Києві ради утворюються за рішенням територіальної громади міста Києва або Київської міської ради як повноважного представника первинного суб'єкта місцевого самоврядування у місті Києві відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про столицю України - місто-герой Київ". Порядок формування районних у м. Києві рад здійснюється відповідно до статті 45 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні". Київська міська рада відповідно до чинного законодавства здійснює управління районами у місті Києві, визначає обсяги і межі повноважень районних у місті Києві рад та їх виконавчих органів. Зважаючи на зазначене, прийняття рішення Київською міської радою про ліквідацію представницького органу суб'єкта права власності що здійснював відчуження, та передачу майна у комунальну власність територіальної громади міста Києва, Київська міська рада є органом, уповноваженим здійснювати функції власника приміщень - територіальної громади у спірних відносинах, а відповідно є належним відповідачем по справі за позовом щодо відшкодування шкоди, завданої діями органів місцевого самоврядування, повноваження яких припинені за її рішенням Вказаний висновок підтверджується рішенням господарського суду м. Києва, що набрало чинності, за яким територіальна громада м. Києва визнана належним позивачем по справі щодо визнання права власності на приміщення, а отже є належним відповідачем по справах, пов'язаних з відшкодуванням збитків, пов'язаних з набуттям нею такого права. За приписами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, про наявність підстав для часткового задоволення вимог позивача та вважає за можливе стягнути з відповідача на її користь суму збитків у розмірі 1 890 023 грн. 00 коп., зважаючи на висновок експерта № 1-19/09 від 19 вересня 2016 року. Розподіляючи судові витрати, суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial