Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

у своїй позовній заяві позивачка просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений між нею та відповідачем, зареєстрований 07 лютого 2015 року у Франківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції за актовим записом № 44, неповнолітнього сина залишити на проживання з нею. Після розірвання шлюбу просить змінити їй прізвище на [PERSON]. Судові витрати покласти на неї. В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що з відповідачем по справі вона перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем у них не склалось через різні погляди на життя та на сімейні проблеми, між ними немає взаєморозуміння. На даний час вони не підтримують сімейних стосунків і шлюбні відносини існують тільки формально. Вважає, що подальше сумісне проживання та збереження шлюбу є неможливим і воно суперечило б їхнім інтересам, надії на нормалізацію відносин між ними немає. У судове засідання позивачка не прибула, направила до суду заяву, в якій просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання також не прибув, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому суд, з урахуванням положень ст.247 ЦПК України, вважає за можливе справу розглянути у його відсутності, ухваливши при цьому заочне рішення про розірвання шлюбу з таких підстав. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Згідно ч. 1 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч. 2 ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] від 07 лютого 2015 року сторони уклали шлюб 07 лютого 2015 року, актовий запис № 44. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно [PERSON] ( а.с.6). Від спільного подружнього життя у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджено копією Свідоцтва про народження дитини ( а.с.7). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. З матеріалів справи встановлено, що між сторонами по справі склалися неприязні стосунки, що призвело до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім"ї. Як стверджує [PERSON] винним у руйнуванні їхньої сім"ї є відповідач. Сторони не бажають зберігати сім'ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту , їх сім"я розпалася, шлюб існує формально. Небажання позивачки зберігати сім"ю підтверджено її заявою, з якої вбачається, що на примирення з відповідачем вона не погоджується. Неявка відповідача в судове засідання також розцінюється судом як небажання зберігати сім"ю. За таких обставин збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Вирішуючи вимогу позивачки про залишення сина проживати з нею, суд враховує наступне. У відповідності до ч.1 ст.141 СК України,мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дітей. У відповідності до ч. 2 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім"ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім"ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її виховання, місця проживання. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. З огляду на вік дитини, стосовно якої вирішується питання з ким вона повинна проживати, допитати її в судовому засіданні не є можливим. Відповідно до ч. 1 ст. З Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що дитина на момент вирішення питання про те, з ким їй слід проживати, проживає з матір"ю в будинку, що належить її батькам в смт.Перегінське Рожнятівського району ( а . с . 8 ). З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved