Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

19.09.2016р. заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з останнього на користь Врадіївської районної державної адміністрації (далі - позивач) шкоду завдану внаслідок незаконного звільнення працівника [PERSON] в сумі 29 941 грн. 00 коп. Свої вимоги, посилаючись на приписи ст. 130, п. 8 ст. 134, ст.ст. 136, 237 КЗпП України та ч. 1 ст. 1191 ЦК України, прокурор обґрунтовує тим, що рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.06.2016р. було задоволено вимоги [PERSON] до відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме: було визнано незаконними та скасовано накази відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської РДА № 132 від 11.11.2015р., № 137-к від 16.11.2015р. про оголошення догани та про звільнення [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії, поновлено [PERSON] на раніше займаній посаді, а також стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської РДА 29 941 грн. 80 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. 06.10.2016р. до суду від позивача надійшли письмові пояснення, в яких останній зазначає про безпідставність позовних вимог прокурора, вказуючи на те, що за період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. [PERSON], перебуваючи на посаді директора Врадіївської районної гімназії отримала б заробітну плату в сумі 29 941 грн. 00 коп., яку їй було виплачено на виконання рішення Врадіївського районного суду від 14.04.2016р., а відтак винесення наказу про звільнення [PERSON] з посади та її подальше поновлення на посаді не завдало прямої дійсної шкоди установі. На підставі вищевикладеного позивач вважає, що позов не підлягає задоволенню. При цьому, слід відмітити, що вказуючи на відсутність прямої дійсної шкоди позивач зазначає, що у період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. жодна особа на посаду директора Врадіївської районної гімназії не призначалась, а функції директора, відповідно до своїх посадових обов'язків, виконувала заступник директора Врадіївської районної гімназії [PERSON], яка отримувала доплату до своєї заробітної плати на час виконання обов'язків директора з листопада 2015 року по квітень 2016 року в загальній сумі 1 643 грн. 48 коп. 06.10.2016р. до суду від відповідача надійшло заперечення на позов, в яких останній, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 121 ЦПК України та ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", просить провадження у справі закрити. Свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що прокуратурою при подачі позову в інтересах Врадіївської районної державної адміністрації перевищено повноваження, оскільки прокуратурою не було з'ясовано причини, за яких адміністрація самостійно не звернулася до суду з даним позовом. Крім того, відповідач зазначає про безпідставність вимог прокурора, вказуючи на відсутність прямої дійсної шкоди, оскільки сума витрат на утримання директора не перевищувала затверджених видатків, на час звільнення [PERSON] іншої особи на посаду директора Врадіївської районної гімназії не призначалось, додаткові кошти на утримання директора не витрачались. В судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги та просив задовольнити їх в повному обсязі, при цьому зазначив, що сума заподіяної шкоди, яку необхідно стягнути з відповідача становить 29 941 грн. 00 коп. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. При цьому, слід зазначити, що в попередніх судових засіданнях представник позивача заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, проте вказав, що фактично позивач визнає те, що у зв'язку з звільненням [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії, було заподіяно позивачу шкоду в розмірі 1 643 грн. 48 коп., що є доплатою проведеною заступником директора за виконання обов'язків директора. Крім того, зазначив, що рішення про звільнення директора Врадіївської районної гімназії приймалося відповідачем одноособово, а погодження профспілкового комітету та позивача на таке звільнення, не є рішенням колегіального органу. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, при цьому зазначив, що прямої дійсної шкоди позивачу не було заподіяно. Звільняючи [PERSON] він діяв не одноособово, а відповідно до вимог чинного законодавства, на виконання звернення трудового колективу гімназії, погодження профспілкового комітету та позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Розпорядженням Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 190-рк від 19.11.2013р. відповідача з 20.11.2013р. призначено на посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації. Розпорядженням Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 192-рк від 02.12.2015р. відповідача звільнено з посади начальника відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації з зв'язку з переходом на виборну посаду з 02.12.20015р. Під час перебування на посаді начальника відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації відповідач видав наказ № 137-к від 16.11.2015р. про звільнення [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії, 16.11.2015р. у зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді, п. 2 ст. 40 КЗпП України. У вказаному наказі зазначено підставою звільнення погодження профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії від 13.11.2015р., протокол № 10, та погодження голови Врадіївської районної державної адміністрації № 1349/16-01 від 16.11.2015р. Судом також встановлено, що ініціатором вирішення питання про звільнення [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії виступив трудовий колектив вказаної гімназії. Не погоджуючись зі своїм звільненням [PERSON] звернулася до суду з позовом, за результатами розгляду якого рішенням Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.06.2016р. у справі № 474/1167/15-ц позовні вимоги [PERSON] до відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації задоволено частково, а саме: - скасовано наказ № 132 від 11.11.2015р., наказ № 137-к від 16.11.2015р. відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області про оголошення догани, про звільнення [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії, як незаконні; - поновлено [PERSON] на роботі, на посаді директора Врадіївської районної гімназії Миколаївської області з 17.11.2015р.; - стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 941 грн. 80 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди кошти в сумі 1 000 грн. 00 коп.; - стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп.; - стягнуто з відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області на користь [PERSON] витрати зі сплати судового збору в розмірі 68 грн. 90 коп., а також понесені нею витрати за надання їй юридичної допомоги в розмірі 1 500 грн. 00 коп. На виконання вказаного судового рішення наказом № 32-к від 15.04.2016р. заступника голови Врадіївської районної державної адміністрації, в.о. начальника відділу освіти, молоді та спорту [PERSON], [PERSON] було поновлено на посаді директора Врадіївської районної гімназії з 17.11.2015р. Згідно наданої прокурором довідки відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації № 126 від 24.10.2016р. на виконання рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.04.2016р. по справі № 474/1167/15-ц [PERSON] виплачено 29 941 грн. 80 коп., а саме: 20.04.2016р. - 6 556 грн. 06 коп., що підтверджується копіями платіжних доручень №№ 634, 635, 636, 637, 638, 639 від 20.04.2016р. та 30.05.2016р. - 23 385 грн. 74 коп., під час виплати працівникам шкіл у загальній відомості, що підтверджується копією платіжного доручення № 836 від 30.05.2016р. Крім того, судом встановлено, що в період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. обов'язки директора Врадіївської районної гімназії виконувала заступник директора [PERSON], яка в цей період отримала доплату в розмірі 1 643 грн. 48 коп., що підтверджується довідками відділу освіти, спорту та молоді Врадіївської районної державної адміністрації № 445 від 05.10.2016р. та № 183 від 05.10.2016р. Вказана обставина також не заперечується та визнається сторонами. Отже, між сторонами виник спір щодо відшкодування матеріальної шкоди заподіяної працівником підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Позивачем подано до суду письмові пояснення, в яких останній вважає поданий прокурором позов безпідставним та необґрунтованим, а відтак таким, що не підлягає задоволенню. При цьому, судом роз'яснено представнику позивача право на відмову від позову передбачене ст. 31 ЦПК України. В свою чергу, відповідач в запереченнях просить закрити провадження у справі посилаючись зокрема на перевищення прокурором своїх повноважень щодо подачі позову, оскільки останній не з'ясував причини не подачі позивачем самостійного позову до суду. Згідно ч.ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" (далі - Закон), виконавчу владу в областях і районах, містах Києві та Севастополі здійснюють місцеві державні адміністрації. Місцева державна адміністрація є місцевим органом виконавчої влади і входить до системи органів виконавчої влади. У відповідності до ст. 5 Закону, склад місцевих державних адміністрацій формують голови місцевих державних адміністрацій. У межах бюджетних асигнувань, виділених на утримання відповідних місцевих державних адміністрацій, а також з урахуванням вимог статті 18 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності", їх голови визначають структуру місцевих державних адміністрацій. Типове положення про структурні підрозділи місцевої державної адміністрації та рекомендаційний перелік її структурних підрозділів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Згідно Положення про відділ освіти, молоді та спорту останній є структурним підрозділом Врадіївської районної державної адміністрації. З огляду на вищезазначене слід наголосити на тому, що згідно приписів ст.ст. 134 та 136 КЗпП України, покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України, з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача. Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу. Частинами 1 та 3 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Як вбачається з позовної заяви прокурором обґрунтовано в чому, на його думку, полягає порушення інтересів держави, обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. При цьому, слід зазначити, що положення статті 121 ЦПК України визначають підстави та порядок залишення позовної заяви без розгляду та повернення позовної заяви при вирішенні питання про відкриття провадження у справі та жодним чином не визначають порядок і підстави закриття провадження у справі під час її розгляду. Відповідно до 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень. Як вбачається з матеріалів справи Первомайською місцевою прокуратурою Миколаївської області, в порядку визначено ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", листом № (15-34)6365вих-16 від 15.09.2016р. було повідомлено голову Врадіївської районної державної адміністрації Жосана В.П. про підготовку вказаного позову прокуратурою, при цьому представник позивача ні у своїх письмових поясненнях, ні у своїх усних виступах під час судових засідання, не ставив питання щодо реалізації Врадіївською районною державною адміністрацією права на оскарження наявності підстав для представництва, а натомість говорить про безпідставність та необґрунтованість позову пред'явленого прокурором у зв'язку з відсутністю прямої дійсної шкоди. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом. Водночас, у відповідності до ч. 1 ст. 46 ЦПК України, органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду Частиною 4 ст. 46 ЦПК України визначено, що відмова органу, уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, від поданого прокурором в інтересах держави позову (заяви), подання ним заяви про залишення позову без розгляду не позбавляє прокурора права підтримувати позов (заяву) і вимагати розгляду справи по суті. Таким чином, з комплексного аналізу положень ЦПК України та Закону України "Про прокуратуру", слідує, що не з'ясування чи неналежне з'ясування прокурором певних обставин під час звернення до суду з даним позовом не є підставою для закриття провадження у справі, а може бути, за певних умов, підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, відмова позивача від позову поданого прокурором або не підтримання його в суді, не позбавляє останнього права підтримувати поданий позов та вимагати його розгляду по суті, що, в свою чергу, унеможливлює закриття провадження у справі. В судовому засіданні 30.09.2016р. після висвітлення позиції представника позивача щодо відмови від підтримання позовних вимог, прокурором заявлено про підтримання поданого позову в повному обсязі, а відтак, з урахуванням вищевикладеного в сукупності, даний спір підлягає розгляду по суті. Прокурор в позовній заяві посилається на положення ст. 130, 134, 136, 237 КЗпП України, а також на положення ст. 1191 ЦК України, при цьому суд вважає за необхідне зазначити, що у частині першій статті 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. У чинному законодавстві поряд із поняттям матеріальної відповідальності визначена категорія цивільно-майнової відповідальності. Тотожні, на перший погляд, поняття за правовою природою істотно відрізняються одне від одного. Матеріальна відповідальність є інститутом трудового права. Умови, підстави, обсяг та порядок її застосування закріплено КЗпП України. Майнова відповідальність є цивільно-правовою категорією. Правове забезпечення застосування заходів майнової відповідальності здійснює ЦК України, тому вона не поширюється на трудові правовідносини. Галузева належність матеріальної відповідальності до трудового права визначається характером правопорушення. Щодо шкоди, завданої роботодавцю працівником внаслідок недотримання трудової дисципліни, норми цивільного законодавства не застосовуються. Так, частинами 1-3 ст. 130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Згідно п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 136 КЗпП України, покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Водночас, ч.ч. 3 та 4 ст. 136 КЗпП України визначено, що у решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди в судовому порядку провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу. У відповідності до ч. 1 ст. 137 КЗпП України, суд при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, враховує ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Статтею 138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Отже, відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 і ст. 237 КЗпП України, матеріальну відповідальність на службову особу за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації оплатою працівникові вимушеного прогулу або різниці у заробітку при незаконному звільненні або незаконному переведенні його на іншу роботу, можна покласти при наявності її персональної вини в цьому, у випадках, коли незаконне звільнення або незаконне переведення мало місце за рішенням колегіального органу, керівник цього органу може нести зазначену матеріальну відповідальність в тому разі, коли рішення було прийняте внаслідок його винних протиправних дій. За п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню у повному розмірі шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, покладається на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП суб'єктами повної матеріальної відповідальності є службові особи, за наказом чи розпорядженням яких працівника незаконно звільнено чи переведено на іншу роботу. В Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю" від 11.12.2015р. наголошено, що у випадку передбачено п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України прямою дійсною шкодою є грошові суми, виплачені звільненому чи переведеному працівникові за період вимушеного прогулу чи виконання нижчеоплачуваної роботи (якщо суд поновив звільненого з роботи працівника або ж визнав переведення неправомірним). Водночас, у п.п. 3, 4 та 6 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29.12.1992р. визначено, що виходячи з вимог ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. До зайвих грошових виплат відносяться, зокрема, суми стягнення штрафів, заробітної плати, виплачені звільненому працівникові у зв'язку з затримкою з вини службової особи видачі трудової книжки, розрахунку, неправильним формулюванням причин звільнення, тощо. З комплексного аналізу зазначених норм КЗпП України вбачається, що стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, при цьому п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України визначає специфіку відповідальності посадової особи у разі незаконного звільнення або переведення працівника на іншу роботу за пряму дійсну шкоду заподіяну роботодавцю. Крім того, слід наголосити на тому, що згідно присів ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Отже, як вбачається із вищезазначеного прямою дійсною шкодою є проведені зайві, викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати, виплата яких в свою чергу завдала шкоди роботодавцю. З сукупності вищевикладеного та з структури інституту матеріальної відповідальності та формулювання поняття шкоди, яке зазначено в ст. 130 КЗпП України, слідує, що матеріальна відповідальність працівника перед роботодавцем настає за певних умов і лише за ту шкоду, яка реально була спричинена роботодавцю, та яка визначається сумою понесених ним додаткових витрат, які б за звичайних умов були б відсутні у нього. Таким чином, у даному випадку для застосування до відповідача матеріальної відповідальності необхідна сукупність таких обставин: - перебування відповідача з позивачем в трудових відносинах, зокрема перебування відповідача на посаді, яка дає останньому право вирішувати питання щодо прийняття та звільнення з роботи працівників; - незаконне звільнення відповідачем працівника, за умови, що рішення про звільнення прийнято відповідачем одноособово та не мало характеру колегіального рішення; - наявність прямої дійсної шкоди заподіяної позивачу у зв'язку з незаконним звільненням працівника. З огляду на вищезазначене судом встановлено наступне. В рішенні від 14.04.2016р. у справі № 474/1167/15-ц судом встановлено, що відповідно до ч. 1, п. 3 ч. 3 розділу V Статуту Врадіївської районної гімназії, затвердженого рішенням Врадіївської районної ради Миколаївської області від 27.06.2012р. № 2, управління гімназією здійснюється Врадіївською районною державною адміністрацією і відділом освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації. В судовому засіданні досліджено Положення про відділ освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації, затверджене розпорядженням голови Врадіївської районної державної адміністрації № 295-р від 02.12.2015р (далі - Положення). При цьому слід зазначити, що вказане Положення затверджено після виникнення обставин, які стали підставою для звернення до суду з цим позовом, однак враховуючи те, що прокурором, представником позивача та відповідачем підтверджено, що вказане Положення повністю відповідає положенню про відділ, яке діяло в часі під час звільнення [PERSON] з займаної посади, в частині повноважень керівника відділу щодо прийняття та звільнення працівника, суд вважає за можливе взяти його до уваги в цій частині. Так, згідно п. 5.1. Положення, відділ очолює начальник, який призначається на посаду та звільняється з посади головою районної держадміністрації згідно із законодавством про державну службу за погодженням з Департаментом освіти, молоді і спорту облдержадміністрації в установленому законом порядку. Судом встановлено, що на момент прийняття відповідачем рішення про звільнення [PERSON], останній займав посаду начальника відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації (розпорядженням Врадіївської районної державної адміністрації Миколаївської області № 190-рк від 19.11.2013р.). Пунктом 5.14. Положення визначено, що начальник відділу у межах своїх повноважень видає накази та організовує контроль за їх виконанням. У відповідності до п.п. 5.17. Положення, начальник відділу здійснює добір кадрів. Згідно п. 5.19. Положення, начальник відділу подає голові районної держадміністрації пропозиції щодо призначення на посаду та звільнення з посади у порядку, передбаченому законодавством про державну службу, державних службовців відділу. Відповідно до п. 5.20. Положення, начальник відділу вирішує питання щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи у порядку, передбаченому законодавством про працю, працівників відділу, які не є державними службовцями. Отже, з вищевикладеного слідує, що відповідач перебував з позивачем в трудових відносинах на посаді, яка давала йому право одноособово вирішувати питання щодо прийняття на роботу та звільнення з роботи працівників, зокрема звільнення [PERSON] Вказана обставина також встановлена рішенням суду від 14.04.2016р. у справі № 474/1167/15-ц. При цьому, слід зазначити, що згідно приписів КЗпП України ініціювання трудовим колективом гімназії звільнення [PERSON] саме по собі не є підставою для такого звільнення, а є підставою для розгляду питання щодо звільнення у разі наявності підстав визначених чинним законодавством. Крім того, відповідно до положень КЗпП України, зокрема ст. 43, та Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності", отримання погодження профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії від 13.11.2015р., протокол № 10, та погодження голови Врадіївської районної державної адміністрації № 1349/16-01 від 16.11.2015р. на звільнення [PERSON] не є підставою звільнення, чи колегіальним рішенням щодо такого звільнення, а є умовою, у разі дотримання якої відповідною посадовою особою приймається рішення щодо звільнення, при чому вказані погодження не зобов'язують посадову особу приймати те чи інше рішення. В даному випадку цією посадовою особою є відповідач. 16.11.2015р. відповідач видав наказ № 137-к про звільнення [PERSON] з посади директора Врадіївської районної гімназії, 16.11.2015р. у зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді, п. 2 ст. 40 КЗпП України. Скасовуючи вказаний наказ та поновлюючи [PERSON] на посаді судом в рішенні від 14.04.2016р. у справі № 474/1167/15-ц встановлено наступне. В наказі Відділу освіти, молоді та спорту № 137-к від 16.11.2015 року про звільнення [PERSON] з роботи в зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді за п. 2 ст. 40 КЗпП України, не зазначено причини такої невідповідності займаній посаді чи внаслідок недостатньої кваліфікації чи стану здоров'я (стійкого зниження працездатності), що стало на заваді виконанню покладених трудових обов'язків. Судом встановлено, що звільнення [PERSON] не відповідало приписам ч. 4 ст. 54 Закону України "Про освіту", ч. 1, ч. 2 ст. 27 Закону України "Про середню освіту", п. 1.5, п. 1.6, п. 1.8, розділу 3 п. 3.13 п.п. 1, п.п. 8, п. 3.14, абз. 2 п. 3.15, п.п. 1, п.п. 4, розділу 6 п.п. 6.3 Типового положення про атестацію педагогічних працівників затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України № 930 від 06.10.2010 року зареєстрованого в Мінюсті України за № 1255/18550 від 14.12.2010 року, щодо проведення атестації [PERSON] з метою визначення її відповідності займаній посаді. В рішенні також зазначено, що відповідно до наказу Відділу освіти, молоді та спорту № 256 від 13.11.2013 року [PERSON] згідно рішення атестаційної комісії ІІ рівня було рекомендовано для призначення на посаду керівника Врадіївської районної гімназії з 13.11.2013 року. На підставі наказу Відділу освіти, молоді та спорту № 67-к від 13.11.2013 року було призначено на посаду директора Врадіївської районної гімназії. Перебуваючи на посаді директора гімназії позивачка мала навантаження вчителя історії в кількості 9 навчальних годин відповідно до п. 4.14 посадової інструкції директора гімназії та викладала в цій же гімназії предмет історії, основи здоров'я. 13.11.2015 року Відділ освіти, молоді та спорту звернувся з листом на адресу профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії з приводу погодження на звільнення члена профспілки директора гімназії [PERSON] Відповідно до протоколу № 10 від 13.11.2015 року засідання профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії, профспілковим комітетом було погоджено звільнення директора гімназії [PERSON] Після отримання згоди профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії, наказом Відділу освіти, молоді та спорту № 137-к від 16.11.2015 року [PERSON] було звільнено з роботи з наступним формулюванням в наказі: "Звільнити [PERSON], директора Врадіївської районної гімназії, 16 листопада 2015 року у зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді, п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підстава: погодження профспілкового комітету Врадіївської районної гімназії від 13.11.2015 року, протокол № 10; погодження голови Врадіївської районної державної адміністрації № 1349/16-01 від 16.11.2015 року. Централізованій бухгалтерії відділу освіти ([PERSON]) зробити повний розрахунок заробітної плати [PERSON]". В наказі Відділу освіти, молоді та спорту № 137-к від 16.11.2015 року, не міститься посилання саме з яких підстав було звільнено з роботи позивачку чи внаслідок недостатньої її кваліфікації чи за станом здоров'я в результаті чого вона не могла виконувати свої трудові обов'язки перебуваючи на посаді директора гімназії. При звільненні позивачки з роботи за п. 2 ст. 40 КЗпП України, не було вжито заходів до її працевлаштування на іншу роботу за її спеціальністю. Відповідачем також не було надано з цього приводу ніяких доказів, що перед звільненням з роботи позивачці пропонувалася інша робота в гімназії. На підставі вищевикладеного судом у рішенні від 14.04.2016р. у справі № 474/1167/15-ц констатовано, що зазначені в наказі підстави звільнення [PERSON] з роботи не ґрунтуються на вимогах закону відповідно звільнення було здійснено з порушенням чинного трудового законодавства, а тому сам наказ про звільнення слід визнати незаконним. На виконання вказаного судового рішення наказом № 32-к від 15.04.2016р. заступника голови Врадіївської районної державної адміністрації, в.о. начальника відділу освіти, молоді та спорту [PERSON], [PERSON] було поновлено на посаді директора Врадіївської районної гімназії з 17.11.2015р. Згідно наданої прокурором довідки відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації № 126 від 24.10.2016р. на виконання рішення Врадіївського районного суду Миколаївської області від 14.04.2016р. по справі № 474/1167/15-ц [PERSON] виплачено 29 941 грн. 80 коп., а саме: 20.04.2016р. - 6 556 грн. 06 коп., що підтверджується копіями платіжних доручень №№ 634, 635, 636, 637, 638, 639 від 20.04.2016р. та 30.05.2016р. - 23 385 грн. 74 коп., під час виплати працівникам шкіл у загальній відомості, що підтверджується копією платіжного доручення № 836 від 30.05.2016р. Відповідно до довідок відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації № 124 від 18.10.2016р. та № 125 від 24.10.2016р. [PERSON] перебуваючи на посаді директора Врадіївської районної гімназії в період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. отримала б заробітну плату в розмірі 29 687 грн. 42 коп. У вказаний розрахунок включено також 9 годин навантаження вчителя історії, який брався судом до уваги у рішенні від 14.04.2016р. по справі № 474/1167/15-ц при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, судом встановлено, що в період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. обов'язки директора Врадіївської районної гімназії виконувала заступник директора [PERSON], яка в цей період отримала доплату в розмірі 1 643 грн. 48 коп., що підтверджується довідками відділу освіти, спорту та молоді Врадіївської районної державної адміністрації № 445 від 05.10.2016р. та № 183 від 05.10.2016р. Вказана обставина також не заперечується та визнається сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону України "Про місцеві державні адміністрації", фінансове забезпечення місцевих державних адміністрацій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. Згідно ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України (далі - БК України), бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. У відповідності до ч.ч. 1 та 2 ст. 5 БК України, бюджетна система України складається з державного бюджету та місцевих бюджетів. Місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування. При цьому, згідно ст. 21 БК України передбачено складання прогнозу бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди. Вказаний прогноз складається як для державного бюджету в загальному так і для місцевих бюджетів. Так, вказаною нормою зокрема визначено, що прогноз місцевого бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди включає індикативні прогнозні показники місцевого бюджету за основними видами доходів, фінансування, видатків і кредитування, індикативні прогнозні показники місцевого боргу та гарантованого Автономною Республікою Крим чи територіальною громадою міста боргу, а також індикативні прогнозні показники за бюджетними програмами, які забезпечують протягом декількох років виконання інвестиційних проектів Показники проекту місцевого бюджету на бюджетний період, що настає за плановим, ґрунтуються на індикативних прогнозних показниках місцевого бюджету на наступні за плановим два бюджетні періоди. Таким чином, враховуючи те, що відділ освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації фінансується за рахунок Державного бюджету України, а отже видатки на заробітну плату, в тому числі і директора Врадіївської районної гімназії, визначаються на кожен рік та прогнозуються для закладення в бюджет наступного року. Із вказаного слідує, що на користь [PERSON] з відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 29 941 грн. 80 коп., який останній виплачений в повному обсязі. При цьому, якщо б [PERSON] в період з 17.11.2015р. по 14.04.2016р. працювала на посаді директора за звичайних умов вона б отримала заробітну плату в сумі 29 687 грн. 42 коп., які в ходять суму видатків на заробітну плату закладену в бюджеті відділу освіти, молоді та спорту Врадіївської районної державної адміністрації. Таким чином, з огляду на вищевикладене, приписи ст.ст. 130, 134, 138, 237 КЗпП України та враховуючи те, що розрахунок розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу здійснюється згідно "Порядку обчислення середньої заробітної плати", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 10 від 08.02.1995р., а тому різниця між сумою фактично виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та сумою заробітної плати, яку б [PERSON] отримала за звичайних умов, та яка включена до видатків на заробітну плату, є розміром прямої дійсної шкоди завданої позивачу та становить 254 грн. 38 коп. (29 941 грн. 80 коп. - 29 687 грн. 42 коп. - 254 грн. 38 коп.). Крім того, враховуючи те, що після звільнення [PERSON] жодної особи на посаду директора Врадіївської районної гімназії не було призначено, а обов'язки директора виконувала заступник, яка отримала за це доплату до своєї заробітної плати в сумі 1 643 грн. 48 коп., які б за звичайних у мов не були б виплачені позивачем, а тому вказана сума також є прямою дійсною шкодою заподіяною позивачу. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, в сукупності вищевикладеного вбачається, що позивачу у зв'язку з незаконним звільненням [PERSON] фактично заподіяно пряму дійсну шкоду в розмірі 1 897 грн. 86 коп. (254 грн. 38 коп.+ 1 643 грн. 48 коп. = 1 897 грн. 86 коп.), а між винними діями відповідача та вказаною шкодою є прямий причинно-наслідковий зв'язок, а відтак позов прокурора в цій частині є законним та обґрунтованим та підлягає задоволенню. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв'язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Отже, враховуючи те, що сума задоволених позовних вимог по відношенню до заявлених вимог становить 6,3%, а відтак з відповідача на користь прокуратури підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 86 грн. 81 коп. (1 378 грн. 00 коп. х 6.3% = 86 грн. 81 коп.)

Outcome: partial