Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ "Київсоюзшляхпроект" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, посилаючись на те, що він, працював у відповідача на посаді головного інженера проекту в структурному підрозділі ПАТ "Київсоюзшляхпроект" по 01 вересня 2015 року. При його звільненні з підприємства відповідач був зобов'язаний провести з позивачем повний розрахунок, однак цього не зробив. На захист свого порушеного права позивач був змушений звернутись до Дарницького районного суду м.Києва і судовим наказом від 06 листопада 2015 року (справа №753/18476/15-ц) з відповідача на його користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 117 280 грн. 57 коп. Вважає, що має також право на компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою у сумі 43 567,28 грн. на підставі діючого законодавства України, про що зазначено в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» щодо умов проведення такої компенсації. Згідно ст. 117 КЗпП України у випадку невиплати при провині власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, які зазначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство зобов'язано виплатити його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку У відповідності до постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про порядок обчислення середньої заробітної плати» його середній заробіток за весь затримки розрахунку при звільненні станом на 12 березня 2018 року складає : 431,01 х 647 = 278863,47 грн, де 647 - кількість робочих днів за 5-тиденним робочим тижнем, починаючи з вересня 2015 року по березень 2015 року та 431,01 - середньоденна заробітня плата позивача. Крім зазначеного, незаконними діями відповідача позивачу була спричинена і суттєва моральна шкода, яка пов"язана з трудовими правовідносинами, яка виявилась у його моральних стражданнях і переживаннях через порушення відповідачем його законних прав та інтересів, що гарантовані Конституцією України та трудовим законодавством (ст. 237-1 КЗпП України) в частині своєчасного отримання винагороди за свій труд. Таким чином, причинену йому відповідачем моральну шкоду позивач оцінює в 5000,0 грн. Викладене підтверджується доданими до позову документами. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою у сумі 43 567,28 грн., його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з вересня 2015 року по березень 2015 року в сумі 278 863,47 грн. та спричинену йому моральну шкоду в сумі 5000,00 грн. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами. Ухвалою судді від 30 травня 2018 року у справі відкрито провадження для розгляду справи у порядку спрощеного провадження, без повідомлення (виклику) сторін, за наявними у справі матеріалами. Від відповідача, який повідомлений належним чином про розгляд судом справи, до суду не надходили ні клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін, ні заперечення проти порядку розгляду у спрощеному провадженні, ні відзив на позовну заяву. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати по суті за відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів з ухваленням рішення. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] працював на посаді головного інженера проекту в структурному підрозділі ПАТ "Київсоюзшляхпроект" по 01 вересня 2015 року та був звільнений з роботи за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) ( а.с. 4-5). Судовим наказом Дарницького районного суду м.Києва від 06 листопада 2015 року було стягнуто на користь [PERSON] з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 117280,57 грн., вказана заборгованість була погашена відповідачем лише 30 березня 2018 року. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не ріже двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Частиною першою ст.47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов"язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України. Зі змісту ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1ст.115 КЗпП України, відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно вимог ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняття «заробітна плата». Згідно з ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов"язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується ст. 7 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, абзацом 3 п. 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. На підставі викладеного, у зв"язку з порушенням термінів виплати позивачу заробітній платі, з відповідача підлягає стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою у сумі 43 567,28 грн. Також, суд погоджується з наведеним позивачем розрахунком середнього заробітку в зв"язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати з вересня 2015 року по березень 2018 року, а всього 647 робочих днів, що становить 278 863,47 грн. Вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди у сумі 5000,00 грн., підлягають частковому задоволенню враховуючи наступне. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як встановленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв"язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Компенсація завданої шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом визнання факту порушень відповідачем строку розрахунку з позивачем, а має самостійне юридичне значення. У відповідності до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Засади та сутність інституту моральної шкоди розкривається в ч. 2 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Відповідно до п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків . Судом встановлено, що у період трудових відносин з підприємством були порушені права [PERSON], а саме: право на оплату праці, оскільки заборгованість по заробітній платі відповідачем тривалий час не виплачувалась. Так, звільнений працівник, якому з вини підприємства несвоєчасно виплатили належні при звільнені суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. У відповідності до ч.3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У звязку з тим, що протиправними діями відповідача дійсно були порушені трудові права позивача, що вимагало від [PERSON] додаткових зусиль, у зв"язку з порушенням звичайного укладу його життя, але суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про відшкодування моральної шкоди у сумі 5000,00 гривень є завищеними та підлягають зменшенню до суми 3000,00 грн, зазначена сума є достатньою та такою, що відповідає характеру та обсягу страждань, їх тривалості та тяжкості вимушених змін у житті позивача. У відповідності до абз.5 п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» При повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів». Відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст 4 Закону України «Про судовий збір» (з відповідними змінами) з позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою підприємцем, справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року № 2246-19, розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи на 01 січня 2018 року складає 1762,00 грн. Відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подання позову про стягнення заробітної плати. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про стягнення компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з її невиплатою у сумі 43 567,28 грн., стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 278 863,47 грн. та моральної шкоди у сумі 3000,00 грн. З цих задоволених вимог підлягає сплаті судовий збір у сумі 3254,30 грн. У зв"язку з чим, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 3254,30 грн. за вимоги майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: partial