Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в обґрунтування своїх вимог зазначила, що їй на підставі рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 30 грудня 1996 року виділено 33/100 ідеальних долей домоволодіння по вул.Житомирській, 41 в с.Сінгури, Житомирського району Житомирської області, яку вона в подальшому самочинно добудувала та збільшила площу. На даний час у позивача виникла необхідність оформити належним чином нерухоме майно, що стало підставою для звернення позивача до суду. Позивач позов підтримала повністю та просила його задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Житомирського району Житомирської області подав до суду лист про розгляд справи у його відсутність, не заперечував проти його задоволення. Треті особи позов визнали та не заперечували проти його задоволення. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд оцінивши зібрані по справі докази в сукупності, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті 01 вересня 1994 року чоловіка [PERSON] (а.с.6), яка є власником 33/100 ід.частин житлового будинку №41 по вул.Житомирській в с.Сінгури Житомирського району Житомирської області (а.с.11). Відповідно до Декларації про готовність обєкта до експлуатації від 28 вересня 2015 року до житлового будинку №41 по вул.Житомирській в с.Сінгури Житомирського району прибудовано літ. «А» та гараж літ. «Е» (а.с.13-14). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно [PERSON] №29827800 від 31 травня 2016 року відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень в звязку з відсутністю згоди співвласників на проведення реконструкції житлового будинку (а.с.26). Частина 1 статті 376 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України), зазначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Частини 3 та 4 цієї ж статті визначають, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно та на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно з пунктом 12 постанови від 30.03.2012 року № 6 "Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)" Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. При розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст.1297 ЦК України) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст.1299 ЦК України), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття "виникнення права на спадщину" та "виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини", і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК України) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). А тому оцінивши письмові докази в їх сукупності, суд вважає, що визнання права власності за позивачем на самочинно збудований приміщення в житловому будинку не порушить прав інших осіб і не заборонено законом, тому позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved