Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-08 00:00:00

01.02.2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 32368,85 гривень, посилаючись на те, що 10.09.2007 року між АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно до якого відповідачеві було надано кредит. Ліміт кредитного розміру збільшився до 25000,00 гривень. Відповідач умов договору належним чином не виконує та станом на 14.12.2020 року має заборгованість 32368,85 грн., яка складається з наступного: 25883,00 грн. заборгованість за тілом кредиту в т.ч.: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита; 25883,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 6485,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нарахована комісії. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 32368,85 грн. та судові витрати у розмірі 2270,00 гривень. Ізюмський міськрайонний суд Харківської області своєю ухвалою судді від 11.02.2021 року відкрив спрощене позовне провадження в цивільній справі та вирішив розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.(а.с.59) 16.02.2021 року відповідачем [PERSON] подано заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження.(а.с.62-65). Ухвалою суду від 17.02.2021 року вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. (а.с.79). 23.02.2021 року відповідач [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до АТ КБ «ПриватБанк» про скасування договору № б/н від 10.09.2007 року, в якій вказує, що самої підписаної ним Заяви про приєднання до договору приєднання банк ні суду, ні йому так і не надав. Позивач не надав ніяких доказів, що надавав йому якісь свої послуги, а посилання на ті їх таблиці нарахувань не можуть бути ніяким доказом, бо ті таблиці позивач створює та друкує сам, тож суд до них зобов'язаний відноситись скептично та не сприймати як вже доведений доказ. Надані позивачем таблиці нарахування боргу не можуть бути прийняті судом як доказ надання послуг, оскільки ці довідки не підтверджують надання послуг та отримання їх відповідачем. А оскільки недодержана ця вимога закону, то це перешкоджає йому в захисті від незаконних посягань на його права та інтереси й кошти, тож на підставі таких псевдо-доказів суд немає права задовольнити позов, бо інакше він скоїть злочин і це буде неспростованим доказом про його упередженість на користь позивача. Тож він вважає, що документи, які оформлені з грубим порушенням закону, що вище доведено, не можуть бути визнані судом як докази, згідно вимоги закону про належність та допустимість доказів. До нього пред'явлено надуманий позов про стягнення з нього нібито маючої місце заборгованості, яка існує хіба що в їх буйній уяві і це неспростовано та підтверджує сам позов, в якому ніде ні одним словом не наведено, по перше: 3 якого періоду він перестав виконувати свої обов'язки за договором, тобто з якої дати виникло порушення зобов'язань за кредитним договором, а в так званого позивача відповідно виникло право на вимогу дострокового "повернення кредиту". А ця обставина є однією з надважливих для розгляду справи по суті й винесення законного, обґрунтованого рішення, тож відсутність в так званому позові даних про дату коли він за їх переконанням перестав виконувати свої обов'язки за договором, а в так званого позивача відповідно виникло право на вимогу дострокового "повернення кредиту" - з особливим цинізмом порушує його конституційне право на судовий захист від незаконних вимог, а особливо його право на доведення суду тієї обставини, що навіть якби в нього й була перед так званим позивачем заборгованість, так суд все одно зобов'язаний відмовити їм в задоволенні позовних вимог, оскільки так званим позивачем пропущено строк позовної давності на примусове стягнення. Тому як задля належного виконання позичальником обовязку з внесення чергового платежу обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а згідно ч.5 ст.261 ЦК України: За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Тож позивачем злісно порушено його право на визначення та подання суду заяви про пропуск позивачем строку на вимогу примусового стягнення з нього нібито існуючої заборгованості. А щодо питання про безпідставність надуманих вимог про стягнення нібито існуючого боргу за кредитом та процентів є незаконні оскільки ч.2 ст.1050 ЦК України чітко визначено, що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення виключно - частини позики, що залишилася, та сплати проценти. Отже, згідно вимоги цієї статті, позикодавець в разі вимоги дострокового повернення несплаченого кредиту має право на вимогу виключно частини позики, що залишилася, та сплати процентів, і більше ніяких інших нарахувань які б ним не нараховувались. Тож вимоги позивача до нього, окрім частини позики, що залишилася, та сплати процентів, то не що інше як навіяні бурхливою уявою домисли, які є примарними й химерними, бо не мають під собою ні крихти підґрунтя та з особливим цинізмом суперечать закону. Просить суд: застосувати загальний та спрощений строки позовної давнини в зв'язку з тим, що в позові позивач просить суд стягнути з нього нібито маючу місце заборгованість як за самою позикою, тобто тілом кредиту, так і за додатковими нарахуваннями (штрафу, пені) й відмовити в стягненні з нього неіснуючої заборгованості; відмовити позивачу в примусовому стягненні нібито маючої місце кредитної заборгованості, врахувавши ту обставину, що навіть за їх таблицями він вже погасив всю кредитну позику, а ті нарахування, на які посилається позивач, зроблені незаконно, оскільки вимогою ч.2 ст.1050 ЦК України - чітко визначено що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення виключно - частини позики, шо залишилася, та сплати процентів. Згідно вищенаведеної правової позиції ВП ВС у справі № 342/180/17, неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір. Отже, згідно цього договір між ними відсутній, а згідно правової позиції ВС, який, розглядаючи аналогічну справу за період 2011 р. в постанові від 23.01.2018 року прийшов до правового висновку, зазначивши, що за фактом неукладеності договору у сторін не виникає жодних цивільних прав та обов'язків. Тому на підставі статей 526, 625, 629, 1054 ЦК України заборгованості за договором, який е неукладеним, не підлягають задоволенню. Крім того, просить скасувати нібито існуючий зазначений позивачем договір № б/н від 10.09.2007 р. з підстав, що навіть за їх таблицями погасив всю існуючу заборгованість, а ті нарахування, на які посилається позивач, зроблені незаконно, тому як зроблені з цинічним порушенням вищенаведеного законодавства та правової позиції ВС та ВП ВС. (а.с.83-91). Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.03.2021 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про скасування договору № б/н від 10.09.2007 року, обєднано її в одне провадження з первісним позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. (а.с.101,102). 22.04.2021 року від представника АТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив на зустрічну позовну заяву та заява про застосування у справі вимог ч. 3, 4 ст. 267 ЦПК України про пропуск строку позовної давності на подання зустрічної позовної заяви [PERSON] У відзиві на зустрічний позов представник АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що [PERSON] звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав Заяву № б/н від 10.09.2007 року вказав щодо форми кредитного договору. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п.1 ст. 30 ЦК України), яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами, Позичальник підтвердив свою згоду на те, що Заява, Умови надання банківських послуг, Правила користування платіжною карткою та [PERSON] складають між ним і Банком Договір про надання банківських послуг. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умовами та Тарифами. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах надання банківських послуг, Правилах користування платіжною карткою та [PERSON]. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов'язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого виступають Заяви, Умови. Правила та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Тарифи - розмір винагороди за послуги Банку; є невід'ємною частиною Договору Перелік може змінюватися і доповнюватися, про що Власник картки повідомляється відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг. Необхідно відзначити, що виконання Позичальником умов кредитного договору засвідчує її волю до настання відповідних правових наслідків передбачених кредитним договором. З моменту оформлення кредитного договору пройшло 13 років, Позичальник в Банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Як доказ підтвердження факту виконання умов кредитного договору та здійснення погашення заборгованості може служити розрахунок заборгованості, виписка по рахунку. Щодо посилання Відповідача на ЗУ Про захист прав споживачів. Банком надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту ознайомлення Відповідача з умовами кредитування є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Необхідно зауважити, що ЗУ Про захист прав споживачів не поширюється на спірні правовідносини. Так вищевказаний Закон визначає поняття споживчого кредиту, а саме споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. В даному ж випадку грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. Тобто Відповідач не правомірно в даному випадку посилається на вищевказаний Закон. Окрім того, в Анкеті-Заяві зазначено: "Я ознайомився (-лась) і згоден (-на) з Умовами та правилами. Своїм підписом я підтверджую факт отримання повної інформації про умови кредитування в Приватбанку.'" Таким чином, підписавши Анкету-Заяву відповідач підтвердив, що він був ознайомлений з умовами кредитування та погодився з ними, що засвідчив власним підписом. Погашаючи заборгованість по кредиту відповідач прийняв умови договору та погодився з ними. Відповідно до виписки по рахунку вбачається активне використання відповідачем кредитного рахунку, а саме: 1) розрахування у торговельній мережі, приклад: 29.05.2015 Аптека: АПТЕКА &quot;ДOБPA АПТЕКА&quot, Ізюм, пров. Соборний, 3 -31,27, 2) зняття готівки у банкоматах, приклад: 03.06.2015 Зняття готівки в банкоматі: Відділення банку, Ізюм, вул. Соборна, буд. 16 -424,00, 3) поповнення кредитного рахунку, приклад: 13.07.2015 Поповнення готівкою своєї картки в терміналі самообслуговування: Ізюм, вул. Соборна, буд. 16, Відділення Банку 400,00. Вказані операції підтверджують надання банком кредитного ліміту, його використання відповідачем та сплату відсотків за його користування.Відповідно до Правил користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня 01.2020 року (довідка про видачу кредитних карт), а позивач же звернувся до суду з позовом до відповідача 22.01.2021 року - до спливу строку позовної давності.Банком не заявлено вимог про стягнення неустойки, комісії, а тому заперечення відповідача з цього приводу не повинні прийматися судом до уваги.Також зауважив, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за Договором. Тому посилання відповідача про те, що він не був ознайомлений з умовами кредитування не має прийматись судом до уваги. Враховуючи викладене, просив суд застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. (а.с.126-134). У заяві про застосування строку позовної давності на подання зустрічної заяви [PERSON] представник АТ КБ «ПриватБанк» вказав, що згідно виписки по рахунку вбачається, що Позичальник виконував свої зобов'язання до певного часу належним чином, що свідчить про те, що Позичальник та АТ КБ «ПриватБанк» були згодні з умовами кредитування та визнали свої зобовязання за договором також свідчить про те, що АТ КБ «ПриватБанк» виконав свої зобов'язання за Договором, а саме надав Позичальнику кошти, як це передбачено умовами Договору. Про укладення між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] кредитного договору№ б/н від 10.09.2007 року [PERSON] дізнався у день його укладення 10.09.2007 року. Таким чином, відповідачем пропущений встановлений ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами, заявленими у зустрічній позовній заяві. Зустрічний позов, датований 18.02.2021 року, був поданий [PERSON] до суду щодо правовідносин, що виникли 10.09.2007 року та були відомі [PERSON] починаючи з 10.09.2007 року, тому ним пропущений встановлений ст. 257 ЦК України трьохрічний строк загальної позовної давності при зверненні до суду з позовними вимогами, заявленими у зустрічній позовній заяві. Просить суд застосувати у справі вимоги ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України про пропуск строку позовної давності на подання зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк» та відмовити у повному обсязі у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до АТ КБ «ПриватБанк». (а.с.135). 18.05.2021 року на адресу суду від [PERSON] надійшло заперечення на відзив, в якому вказав, що це Заперечення на відзив він змушений подати, тому як не подавши його, хтось може це розцінити, що йому нічим спростувати той флуд, спам та треш, який наваяли в тому так званому відзиві з-за відсутності законних підстав та доводів і доказів про його заборгованість перед так званим позивачем. На поданий ним зустрічний позов до АТ КБ «ПриватБанк» прийнятий до сумісного розгляду Ухвалою суду від 11.03.2021 р., в якому визначено що Відзив на зустрічний позов може бути подано впродовж пятнадцяти днів з дня отримання цієї ухвали, тож з рахуванням, що цей відзив банку на позов поштою йшов 2 дні, то банк мав подати відзив до пошти не пізніше 28.03.2021 р., а він банком до пошти поданий аж 17.04.2021 р. й отриманий ним через 2 дні 09.04.2021 р., в якому як і в їх безпідставному позові не наведено ні одного належного доводу та не додано ні одного належного та допустимого доказу про наявність такої заборгованості, бо та нарахована заборгованість існує хіба що в їх буйній уяві і це неспростовно, що підтверджує як сам їх позов, так і їх так званий відзив. (а.с.168-178). 11.06.2021 року представник АТ КБ «ПриватБанк» надав письмові пояснення, в яких просив застосувати строки позовної давності, відмовити у задоволенні зустрічного позову та задовольнити позовні вимоги банку в повному обсязі. (а.с.193-202). У судовому засіданні представник АТ КБ «Приват Банк» [PERSON] вказала, що 10.09.2007 р. [PERSON] звернувся до АТ КБ «Приват Банк» з метою отримання банківських послуг шляхом підписання анкети-заяви № б/н. Дана заява містить власноручний його підпис. Відповідачем не заперечується, що отримував кредит, користувався ним, оскільки це зазначено в зустрічній позовній заяві, вважає, що борг виплатив повністю. Позивач хибно трактує висновки Верховного Суду, посилання відповідача на постанову ВСУ по справі № 342/1807/17 не знайшли свого підтвердження, оскільки ними надані належні та допустимі користування кредитом. Що стосується відсоткової ставки, то вона зазначена в анкеті-заяві. Крім того, ця заява не містить строку користування кредитом, але кредитна лінія поновлювалася шляхом видання кредитних карток з певним строком. Остання картка № 5168755523600001 з дією строку до січня 2020 року. Останній платіж по кредиту відповідачем був сплачений в лютому 2020 року. Перший пропуск погашення заборгованості був у 2019 році. Коли виникла заборгованість, то банк звернуся до суду. Просила позов задовольнити, а зустрічний позов залишити без задоволення. Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом [PERSON] у судовому засідання заперечував проти задоволення первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічного позову. Вказував, що зміст позову не відповідає ст. 175 ЦПК України, оскільки в ньому не зазначена загальна сума боргу, скільки [PERSON] отримав та скільки заплатив, оскільки це перешкоджає захисту його прав. І взагалі він має сумніви підпису [PERSON] в анкеті-заяві. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги за первісним позовом є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а позовні вимоги за зустрічною позовною заявою не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що 10.09.2007 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, згідно до якого відповідачеві було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 3100,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць на залишок заборгованості, щомісячна комісія 1%, Кредитка «Універсальна», 55 днів пільгового періоду. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 25000,00 гривень. (а.с.32,34) Факт отримання платіжної картки стороною відповідача не заперечувався. З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на [PERSON], вбачається, що спочатку було встановлено кредитний ліміт у сумі 21600,00 грн., який згодом було зменшено 06.11.2008 року до 3000,00 грн., 25.03.2009 року збільшено до 5000,00 грн., 10.06.2010 року збільшено до 8000,00 грн., 31.01.2017 року збільшено до 8400,00 грн., 26.11.2017 року збільшено до 10000,00 грн., 11.12.2017 року збільшено до 12000,00 грн., 15.12.2017 року збільшено до 15000,00 грн., 25.01.2018 року збільшено до 20000,00 грн., 05.02.2018 року збільшено до 25000,00 грн., 25.02.2020 року зменшено до 24999,46 грн., 01.06.2020 року зменшено до 0,00 грн. (а.с.32). Факт користування кредитними коштами стороною відповідача не заперечувався. Судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, а саме заявою позичальника, випискою по рахунку, що між сторонами виникли кредитні правовідносини. Термін дії картки № 4149437103227151 - лютий 2014 року. Строк дії останньої картки № 5168755523600001 - січень 2020 року. Згідно із розрахунком заборгованості відповідач [PERSON] станом на 14.12.2020 року має заборгованість 32368,85 грн., яка складається з наступного: 25883,00 грн. заборгованість за тілом кредиту в т.ч.: 0,00 грн. заборгованість за поточним тілом кредита; 25883,00 грн. заборгованість за простроченим тілом кредита; 0,00 грн. заборгованість за нарахованими відсотками; 6485,85 грн. заборгованість за простроченими відсотками; 0,00 грн. заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 0,00 грн. нарахована пеня; 0,00 грн. нарахована комісії. (а.с.5-15). Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Отже, встановлені фактичні обставини свідчать про порушення договірних прав позивача, а тому на їх захист з відповідачів підлягають стягненню неповернені кредитні суми, заборговані відсотки, з урахуванням чого позовні вимоги підлягають задоволенню. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Судом встановлено, що представник АТ КБ «Приват Банк» та позивача за зустрічним позовом [PERSON] просять суд застосувати строк позовної давності як за первинним так і за зустрічним позовами в порядку ст. ст. 266, 267 ЦК України.(а.с.92,93,135). З матеріалів справи вбачається, що договір про надання кредиту укладений 10.09.2007 року, позовну заяву підписано 23.12.2020 року, а останній рух грошових коштів по картці був 01.10.2020 року, тобто з цього часу починається відрахування строку позовної давності. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Згідно із ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ч. 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи, що позивач за основним позовом не пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, але відповідач просить застосувати наслідки спливу такого строку, вважає, що трирічний строк позовної давності закінчується 01.10.2023 року, а з позовом позивач звернувся до суду 23.12.2020 року, тобто у межах вказаного строку. Такого висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 15.01.2021 року у справі №494/366/19 (провадження №61-2084св20) Суд бере до уваги та покладає в основу мотивування рішення розрахунок заборгованості наданий позивачем і вважає такий вірним, у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у розмірі 60100,85 гривень, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та заборгованості за простроченими відсотками. Стосовно вимог про застосування строку позовної давності відносно зустрічного позову, суд вважає неможливим, оскільки [PERSON] просить визнати недійсним заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.09.2007 року, оскільки [PERSON] дізнався про укладення вищезазначеного договору у день його укладення тобто 10.09.2007 року, звідки й починається обчислення строку позовної давності, який на час розгляду справи сплинув. Підставою для розірвання кредитного договору представник позивача по зустрічному позову вказує на необізнаність позичальника з усіма істотними умовами кредитного договору, внаслідок чого банком здійснені нарахування, які не були умовами договору. Проте в судовому засіданні встановлено, що позичальник був належним чином обізнаний з умовами кредитного договору, що засвідченого його підписом у довідці про умови кредитування. Тому позовні вимоги щодо розірвання кредитного договору суд вважає необґрунтованими, що обумовлює висновок суду про відмову в задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судовий збір в сумі 2270,00 грн. підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом згідно платіжного доручення № РROM3BDN3S від 23.12.2020 року на користь позивача за первісним позовом. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу за зустрічним позовом відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: approved