Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить встановити факт прийняття нею спадщини за заповітом після смерті [PERSON], котра померла 22.09.2002 р. в с. Кадубівці та визнати за нею право власності на житловий будинок із господарськими спорудами, який розсташований в с.Кадубівці по вул.Л.Кобилиці, 7 Заставнівського району в порядку спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON], померлої 22.09.2002 року. В мотивування позову посилається на те, що після смерті останньої відкрилась спадщина на житловий будинок з погосподарськими будівлями, що розташований в с.Кадубівці по вул.Л.Кобилиці, 7 . Згідно заповіту від 12.09.2002 року вона є спадкоємцем вказаного майна. Позивачка посилається на те, що фактично проживала із померлою. Позивачка вказує на те, що звернулась із заявою до нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право власності на спадщину, проте у його видачі їй відмовлено із-за відсутності правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві. Спадкоємців, котрі б мали право на обов"язкову частку в спадщині за заповітом не має. В попередньому судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги повністю. Представник територіальної громади в попереднє судове засідання не зявився, в заяві до суду просить розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Враховуючи, що визнання позову не суперечить інтересам сторін, закону, суд вважає, що його слід прийняти та постановити рішення при попередньому розгляді справи. Судом встановлено, що 22.09.2002 року померла [PERSON] . За життя остання зробила розпорядження своїм майном, склавши 12.09.2002 року заповіт, який був посвідчений секретарем Кадубецької сільської ради за реєстровим №165, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] - позивачці по справі. Вiдповiдно до ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповiтом i за законом можуть бути фiзичнi особи, якi є живими на час вiдкриття спадщини. Спадкоємців в порядку ст. 1241 ЦК України не має. За правилами ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1268 ЦК України , спадкуванням є перехiд прав та обов'язкiв (спадщини) вiд фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осiб (спадкоемців). Спадкування здійснюється за заповiтом або за законом. До складу спадщини входять yci права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент вiдкриття спадщини i не припинилися внаслідок його смерті, а тому прийняття спадщини частинами не можливе. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадшину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Встановлено, що [PERSON] до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини протягом 6 місяців після смерті [PERSON] не зверталась. Разом із тим фактично вступила в управління спадковим майном, проживала і проживає в будинку матері, що підтверджується довідкою №2654 від 12.09.2014 року, котра видана виконавчим комітетом Кадубецької сільської ради . Відповідно до ст. 549 ЦК України в ред. 1963 року, дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Встановлено, що [PERSON], котра є спадкоємцем майна померлої по заповіту , звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відповідно до положення ч.1 ст.1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов"язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимоги даної статті, позивачка звернулася до нотаріальної контори із відповідною заявою, проте їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину по заповіту, оскільки нею не було надано правовстановлюючих документів на житловий будинок. Вказане підтверджується Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 28.08.2014 року. Встановлено, що [PERSON] за життя не оформила документи на належне їй нерухоме майно та не зареєструвала його в органах БТІ. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснювався в Україні (УРСР) із 1979 року. Згідно інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в інформаційному листі від 16.05.2013 р. № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" п 3.3. наголошує, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях, які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року "Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько- побутових будівель ", і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у погосподарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки і споруди у порядку спадкування, оцінюються у сукупності з іншими доказами, таким як: рішення про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Факт належності [PERSON] вищезазначеного житлового будинку підтверджується записом в погосподарській книзі сільської ради, інвентарною справою. Постанова Пленуму Верховного суду України від 04.l0.l991p. №7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулююе право приватної власності громадян на жилий будинок" у п. 9 зазначає, що право власності на житловий будинок, збудований громадянами на відведеній в установленому порядку на земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію виникає з часу його реєстрації виконкомі місцевої ради. Згідно довідки житловий будинок, що в с.Кадубівці по вул. О.Кобилянської, 7 побудований в 1950 році. Громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності . За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року , на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відповідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України в разі відсутності документів на право власності , власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Враховуючи наведене,

Outcome: approved