Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

05 вересня 2014 року позивач звернувся з даним позовом до суду, підтримуючи який в судовому засіданні він та його представник пояснили, що 08 жовтня 2011 року між ним та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 11. Від спільного подружнього проживання дітей у них немає. В перші роки спільного подружнього проживання між ними складались задовільні сімейні відносини. Однак, впродовж останніх років шлюбно-сімейні відносини з кожним днем суттєво погіршувались, що призвело до остаточного припинення спільного проживання як подружжя та ведення спільного господарства. 17 червня 2014 року відповідачкою заявлено позов про розірвання шлюбу до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області. В період перебування у шлюбі з відповідачкою він працював на різних роботах у місті Москва, Російської Федерації, де заробляв кошти для потреб сім'ї. 18 лютого 2014 року зароблені гроші в сумі 1000 (тисяча) доларів США він надіслав через установу банку відповідачці на різноманітні побутові потреби, а тому у відповідності до положень ст.ст. 60 - 63 СК України, ці кошти є їхньою спільною сумісною власністю. Після фактичного припинення шлюбних відносин між ним та відповідачкою, домовленості про добровільний розподіл майна, що є їхньою спільною сумісною власністю, не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Враховуючи те, що спірне майно згідно ч. 2 ст. 60 СК України є їхньою з відповідачкою спільною сумісною власністю, розподіл якого в добровільному порядку не відбувся, а шлюбний договір між ними не укладався, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 СК України йому належить право на половину спірного майна як колишньому чоловікові відповідачки, а тому просить суд розподілити у рівних частинах, набуті під час шлюбу грошові кошти в сумі 1000 (тисяча) доларів США, що по курсу Національного банку України, існуючому станом на 02.03.2015 року, становить 26858,11 грн. 11 коп., між ним та відповідачкою [PERSON], стягнувши з останньої на його користь 1/2 частину від згаданої суми, що становить 13429,05 грн. 05 коп.. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, але нею було подано до суду письмові пояснення, згідно яких вона з доводами та обґрунтуваннями позивача не можна погодитись виходячи з наступного. 20 лютого 2014 року вона їздила до міста Коломиї з метою отримання коштів в сумі 1000 доларів США, які надіслав їй позивач - [PERSON]. На той час вони перебували у шлюбі. В цей день вона разом із [PERSON], яку попросила поїхати із нею, так як сума переказу була значною, зайшла до пункту обслуговування Вестерн Юніон (Western Union), що в місті Коломия по проспекті Вячеслава Чорновола, пред'явила паспорт та продиктувала касиру номер грошового переказу. Касир вказав, що не може видати переказ у іноземній валюті через запровадження державою обмежень. Проте він сказав, що переказ можна отримати у гривнях. Вона погодилась. Через декілька хвилин касир видав їй переказ в гривнях, що складало 8780 гривень. Після отримання переказу вона разом із [PERSON] заходила на речовий ринок в місті Коломия, де придбала собі жіночу курточку, а по дорозі до автовокзалу заходила в продуктовий магазин, де здійснювала покупки продуктів. Вказані кошти, на той час законний чоловік, надіслав їй саме на різноманітні побутові потреби. Так як, вона проживала у своїх батьків, і ніде не працювала, то ці кошти він надіслав для потреб та в інтересах їхньої сім'ї, частину даних коштів вона витратила на оплату за електроенергію. Тому що по домовленості із батьками вони повинні були сплачувати 50% за використану електроенергію. Також, за вказані вище кошти, на прохання колишнього чоловіка, вона придбала собі золотий перстень, вартістю 2090 грн., оскільки до поїздки в Москву, він не мав постійних заробітків, і вони завжди відчували недостаток грошей на потреби сім'ї. За роки спільного проживання не могли дозволити собі цінних подарунків. Згідно п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" не належить до спільної сумісної власності речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Не заперечує того факту, що в шлюбі вони були пов'язані спільним побутом, дбали про матеріальне забезпечення сім'ї, підтримували один одного як морально, так і матеріально, за спільні кошти придбавали продукти харчування, одяг, предмети домашнього побуту. Отже, згадані вище кошти в сумі 8780 гривень були витрачені на потреби сім'ї. На даний час та на час подання позову коштів, які просить стягнути позивач, в наявності не було та немає. Відповідно до Закону України "Про державний бюджет" прожитковий мінімум для працездатних осіб становив 1218 грн.. а тому з простих математичних підрахунків, коштів, що були надіслані для потреб сім'ї невистачило б на забезпечення мінімальних гарантій встановлених державою. Також, саме відповідно до постанови Національного банку України від 06.02.2014 року № 49 "Про заходи щодо діяльності банків та проведення валютних операцій" з метою забезпечення стабільності грошової одиниці України, було обмежено видачу готівки в іноземній валюті, що є доказом того, що кошти які були надіслані в сумі 1000 доларів США, вона отримала в національній грошовій одиниці - гривні. Вона, як отримувач коштів зобов'язана сплатити податок з отриманого грошового переказу. Для громадян України суми грошових переказів, одержаних з-за кордону незалежно від способу отримання переказу (зарахування на поточний, у т. ч. картковий, рахунок, готівкою) є доходом, з якого необхідно сплачувати податок на доходи фізичних осіб. Суму податку в розмірі 15 % від переказу, що становить 1317 грн., вона повинна буде понести. Дані витрати виникли саме із спільних обов'язків подружжя, а тому їх слід враховувати при поділі спільного майна, в тому числі і коштів. Крім того, позивачем визнано факт, що ним окрім коштів в сумі 1000 доларів США, які зароблені в місті Москва, Російської Федерації, зароблено також кошти в сумі 2000 доларів США. Дані кошти зароблені ним під час перебування у шлюбі. Після чергової сварки позивач забрав їх на власні потреби. Просить суд у задоволенні позову [PERSON] про розподіл майна подружжя відмовити. З'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що 08 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано виконавчим комітетом Ліснохлібичинської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 11. Від спільного подружнього проживання дітей у них немає. 17 червня 2014 року відповідачкою заявлено позов про розірвання шлюбу до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області. На даний час шлюб між ними розірвано. В період перебування у шлюбі позивач працював на різних роботах у місті Москва, Російської Федерації, де заробляв кошти для потреб сім'ї. 18 лютого 2014 року зароблені гроші в сумі 1000 (тисяча) доларів США він надіслав через установу банку відповідачці на різноманітні побутові потреби, що підтвердили у своїх письмових показаннях свідки: [PERSON] та [PERSON], а тому у відповідності до положень ст.ст. 60 - 63 СК України, ці кошти є їхньою спільною сумісною власністю. Факт надсилання грошових коштів у вищеобумовленій сумі на ім'я [PERSON] стверджується наступними доказами: "Заявлением для отправления денег" (Заявою для відправлення грошей) МТСN 613-713-4692 від 18.02.2014 року /а.с.9/ та Прихідним касовим ордером 125/194 від 18 лютого 2014 року, виданими ТОВ "Комерческий банк "СПЕЦСЕТЬСТРОИБАНК" /а.с.10/. Крім того, позивачем була подана до суду завірена нотаріусом заява гр. [PERSON], згідно якої він стверджує, що 18 лютого 2014 року з м. Москви, Російської Федерації, через установу банку ТОВ "Комерческий банк "СПЕЦСЕТЬСТРОИБАНК" ним були надіслані грошові кошти в сумі 1000 доларів США за проханням позивача на ім'я [PERSON] для придбання газового котла, необхідного для облаштування системи індивідуального опалення у їхньому помешканні /а.с.55/. Відповідно до вимог ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Водночас, у пунктах 23-24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право па шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. за № 11 роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання, а також при поділі майна подружжя враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Письмові пояснення відповідачки не відповідають фактичним обставинам справи. Зокрема, її твердження про привласнення позивачем грошових коштів у 2000 доларів США під час перебування у шлюбі є надуманими, необгрунтованими та не підтвердженими жодними належними доказами, а посилання відповідачки на ч. 1 ст. 61 ЦПК України, якою встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню, є абсолютно безпідставними, оскільки факту привласнення позивачем грошових коштів у вищеобумовленій сумі він ніколи не визнавав, так як його не існувало взагалі. Доводи відповідачки, про те, що ним начебто визнано факт привласнення грошових коштів, які були спільною сумісною власністю подружжя, не відповідають дійсності, а саме визнання того факту, що кошти у сумі 2000 доларів США ним були зароблені та витрачені на власні потреби не може породжувати жодних правових наслідків, оскільки не існує абсолютно ніяких підтверджень того, коли саме вони були зароблені (тобто, в період до його з відповідачкою шлюбу, чи під час перебування у шлюбі). Після фактичного припинення шлюбних відносин між позивачем та відповідачкою, домовленості про добровільний розподіл майна, що є їхньою спільною сумісною власністю, не досягнуто, шлюбний договір не укладався. Спірне майно згідно ч. 2 ст. 60 СК України є їхньою спільною сумісною власністю, розподіл якого в добровільному порядку не відбувся, а шлюбний договір між [PERSON] та [PERSON] не укладався. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 70 СК України, позивачу належить право на половину спірного майна як колишньому чоловікові відповідачки, а тому суд приходить до висновку, що необхідно розподілити у рівних частинах, набуті під час шлюбу грошові кошти в сумі 1000 доларів США, що по курсу Національного банку України, існуючому станом на 02.03.2015 року, становить 26858,11 грн. 11 коп., між [PERSON] та [PERSON], стягнувши з останньої на користь позивача 1/2 частину від згаданої суми, що становить 13429,05 грн. 05 коп.. На підставі ст.,ст. 60, 63, 65, 70, 71 СК України та

Outcome: approved