Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач звернувся\~до суду\~з позовною\~заявою,\~в якій\~просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS], що є підставою для зняття його з реєстраційного обліку. \~ \~ \~ \~В обґрунтування своїх вимог позивач в позові зазначив, що він на підставі договору дарування від 16.05.2001 року є власником квартири [ADDRESS], де рахується зареєстрованим його син [PERSON], який з грудня 2005 року разом з матір'ю [PERSON] в квартирі не проживає. З підстав реєстрації відповідача в квартирі він вимушений сплачувати додаткові кошти на оплату комунальних послуг за кількістю осіб і позбавлений можливості вільно розпоряджатися своєю власністю. 21 серпня 2017 року було відкрито провадження у вказаній цивільній справі і призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторони у судове засідання не зявилися, представник позивача [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує, просить судовий збір з відповідача не стягувати. Представник третьої особи Відділу реєстрації Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради - [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, згідно якої просить розглядати справу за її відсутності та винести рішення на розсуд суду. Відповідач причину неявки суду не повідомив, відзив не подав, про місце та час розгляду справи відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлений належним чином. Враховуючи згоду представника позивача, суд ухвалив проводити заочний розгляд справи у відсутність сторін на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ст.280 ЦПК України. В порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~що позивач\~[PERSON]\~з 16.05.2001\~року є\~власником квартири\~ [ADDRESS], яка була подарована йому [PERSON] на підставі договору дарування від 16.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 405, що підтверджується відповідним договором дарування квартири (а.с. 12), витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 17), технічним паспортом на квартиру (а.с. 18-19). З 07.09.1999 року в квартирі по вул. Енергетиків, 12-7 зареєстрований відповідач [PERSON], який з грудня 2005 року добровільно в ній не проживає і не знімається з реєстрації за вказаною адресою без вчинення йому будь-яких перешкод, що підтверджується довідкою про склад сім'ї ТОВ "ЄРЦ КП" від 20.06.2018 року (а.с. 13), листом КП КМР "УКОЖФ" від 12.07.2018 року № 1374/4 (а.с. 14), актом про не проживання відповідача від 07.07.2018 року (а.с. 15), листом Дніпровського ВП від 09.07.2018 року № 46.2/12 -7755 (а.с. 16). Факт реєстрації відповідача у спірній квартирі порушує права та інтереси позивача, оскільки останній не має можливості реалізувати свої права як власника та несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг. На момент пред'явлення позову минуло більше 13 років як відповідач залишив зареєстроване місце проживання і добровільно не знятвся з реєстрації, проживаючи весь цей час за іншою адресою і не маючи потреби у даному житловому приміщенні, тому відповідно до ст. 405 ЦК України, сплинув річний строк, за яким за відповідачем зберігалося його право на користування квартирою позивача. Інших домовленостей між відповідачем і позивачем, як власником будинку, судом не встановлено. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст. 405 ЦК України встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням встановлених судом обставин, позовні вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право у користуванні житловим приміщенням позивача, суд визнає обґрунтованими, надані позивачем докази належними та допустимими, що є підставою для втрати відповідачем його права на користування квартирою позивача, тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved