Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає, що є власницею квартири за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані і проживають відповідачі. Виселитись з зазначеного житлового приміщення в добровільному порядку відмовляються. Відповідачі в квартирі ведуть аморальний спосіб життя, частенько вживають спиртні напої з компаніями, галасують, довели квартиру до жахливого стану, не утримують її, за комунальні послуги не сплачують. Реєстрація відповідачів в квартирі створює позивачці додаткове фінансове навантаження щодо оплати комунальних послуг. На даний час це стало перешкодою для оформлення субсидії на квартиру. Норми ст.15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У даному випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України). За наведеного позивачка просить суд постановити рішення, яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили права користування квартирою за адресою: [ADDRESS]; усунути позивачці перешкоди у користуванні і володінні зазначеною квартирою як власниці, шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житла з подальшим зняттям зазначених осіб з реєстраційного обліку за місцем проживання; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Позивачка не зявилася в судове засідання. Представники позивачки подали заяву, згідно якої просять суд розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримують. В разі неявки відповідачів не заперечують щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Відповідачі не зявилися в судове засідання. Згідно до положень ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідачі є належним чином повідомленими про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідачі мали можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторін не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без їх участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями частини 3 статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення розгляду справи без участі осіб, які не зявилися. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, власницею квартири за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстровані і проживають відповідачі. Відповідачі виселитись з зазначеного житлового приміщення в добровільному порядку відмовляються. Зазначені обставини перешкоджають позивачці здійснювати будь-які дії щодо належного їй на праві приватної власності майна. Позивачка набула право власності на квартиру на законних підставах з метою особистого проживання та проживання членів своєї сім'ї. Той факт, що в квартирі зареєстровані та проживають інші особи заважає позивачці повноцінно користуватися майном, адже відповідачі не є членами сім'ї позивачки. Будь-яких договірних правовідносин між відповідачами і позивачкою, які б давали підстави для обмеження прав позивачки як власника майна, не існує, як не існує і передбачених законом підстав користування квартирою відповідачами: згоди на їх проживання позивачка не давала, з ними не укладено договір найму житла. Оскільки відповідачі перешкоджають позивачці реалізувати своє право користування квартирою і добровільно її не звільняють, тому вони підлягають виселенню. Норми статтей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У даному випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника майна таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла (ст. 346 ЦК України). Частиною 1 ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, зміст вказаних правових норм свідчить про те, що право користування житловим приміщенням кореспондується, є похідним від права власності на будинок (квартиру) та існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Підстави припинення права власності визначені ст. 346 ЦК України, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті визначено, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином, право власності відповідача [PERSON] на квартиру припинилося унаслідок укладення ним договору дарування з позивачкою, за умовами якого він безоплатно передав спірну квартиру у власність останньої (ст. 717 ЦК України). Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є. [PERSON] припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням цієї особи і членів його сім'ї. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 15 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. В судове засідання відповідачі не надали доказів того, що вони з позивачкою були членами сім'ї. Судовий розгляд справи триває значний час. Відповідачі неодноразово викликалися до суду, проте відповідач [PERSON] з'явився лише один раз і просив відкласти розгляд справи з метою укладення договору з адвокатом. Проте після цього він до суду не з'явився. Таким чином така поведінка відповідачів свідчить про їх байдужість до розгляду справи. Оскільки законом не передбачено збереження права користування житлом за колишнім власником та членами його сім'ї, відтак проживання відповідачів у належній на даний час позивачці квартирі є протиправним. Відповідно до зазначених норм матеріального права позивачка має право вимагати усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення відповідачів з цієї квартири. Правовий зміст права користування жилим приміщенням не є тотожним змісту поняття реєстрації місця проживання особи. Частина 2 статті 2 Закону У країни "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлює, що реєстрація місця проживання особи не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, в день звернення особи із заявою в органи реєстрації. Отже, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у Постанові від 12.01.2012 року. За наведеного не підлягають до задоволення позовні вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Відповідно до вимог ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та може звернутися до суду за захистом своїх цивільних прав. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності та те, що відповідачі не є власниками житлового приміщення позивачки, яка у свою чергу не може здійснювати своє право власності відповідно до закону, у добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою не бажають, що у свою чергу позбавляє позивачку права на свій розсуд володіти, користуватись, розпоряджатись своїм майном, то заявлений позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved