Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач, звернувшись до суду із позовом, просить розірвати договір оренди землі № 12 від 26.12.2014 року, укладений між ним та відповідачем у справі. В обгрунтування позову посилається на те, що відповідач не виконує встановлені п. 9 Договору умови, а саме не вносить орендну плату у грошовій формі в розмірі 3% від нормативно грошової оцінки земельної ділянки шляхом виплати йому щорічно грошових коштів у розмірі 3052-00 грн.. Зазначає, що у зв'язку із порушенням відповідачем взятих на зобовязання він неодноразово звертався до останнього з усною вимогою про розірвання договору, проте вказані вимоги були залишені без виконання. 28.03.2016 року звернувся до відповідача з письмомою вимогою про розірвання спірного договору, проте і остання була залишена без задоволення і орендна плата виплачена йому не була. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав за викладених у ньому обставин і підстав та просив задовольнити. Також суду пояснив, що між сторонами спору було укладено 26.12.2014 року спірний договір, умови якого відповідачем не виконуються, а саме останнім порушуютьмя вимоги ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" та не сплачується орендна плата. Також уточнив, що дійсно його довіритель отримав 13.04.2012 року від відповідача на умовах авансу в рахунок орендної плати 12500.00 грн., на разі останні не мають відношення до виплати орендної плати за спірним договором. Представник відповідача позов не визнав та суду пояснив, що позов є необгрунтованим та не підлягає задоволенню. При цьому суду пояснив, що між сторонами спору був укладений спірний договір, державну реєстрацію якого було здійснено лише у 2015 році. Тобто саме з 2015 року він набув юридичної сили і саме з 2015 року повинна проводитися виплата орендної плати позивачу за умовами останнього, а саме у виплаті щорічно 3052.00 грн.. Разом з тим, жодної заборгованості по сплаті орендної плати не існує, оскільки позивачем отримано у 2012 році авансом в рахунок майбутньої орендної плати 12500.00 грн., що перекриває суму платежів по орендній платі за 2015 та 2016 роки і що не заборонено законом та визнано правомірним відповідно до практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. Просив у задоволенні позову відмовити. В судовому засіданні встановлено, що\~ 13.04.2012 року позивач отримав від відповідача авансом в рахунок майбутніх платежів за оренду останнім належної йому на праві власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення 12500.00 грн. і що підтверджується наявними у матеріалах спарви копією видаткового касового ордера № 326 від 13.04.2012 року та розпискою позивача від 13.04.2012 року. 26.12.2014 року між сторонами спору було укладено спірний договір оренди земельної діянки, за умовами якого позивач передав, а відповідач прийняв на умовах строкового (10 років) платного користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення розміром 3.550 га, державний кадастровий № 3223782000:03:004:0088, яка знаходиться на території Запрудянської сільської ради Рокитнянського району Київської області. Державна реєстрація договору була проведена 11.03.2015 року. Розмір орендної плати був визначений сторонами спору у сумі 3052.00 грн. зі сплатою останньої в період з 01 по 31 грудня щорічно. 28.03.2016 року позивач звернувся до відповідача із письмовою вимогою розірвати спірний договір оренди земельної ділянки по причині несплати останнім орендної плати, яка залишилася бути без відповіді. Вказані встановлені судом обставини сторонами спору не оспорюються, а тому додатковому доказування відповідно до положень ст.61 ЦПК України не підлягають. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна\~ особа\~ має право на захист свого цивільного права у\~ разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого\~ особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті\~ 11 вказаного Кодексу суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору\~ по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами регулюються положеннями ст. 124 ЗК України, ст.ст. 13, 21, 22, 24, 25, 32, 33 ЗУ «Про оренду\~ землі», ст.ст. 509, 526, 610, 626, 627, 638, 640, 792\~ ЦК України. Так, частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом частини другої статті 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства - Земельним Кодексом\~ України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Згідно ч.1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини в якому одна сторона ( боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо), або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Прохаючи розірвати спірний договір оренди земельної ділянки, позивач як на правову підставу своєї вимоги посилається на положення ст.ст. 24, 25 Закону України "Про оренду землі" в тім, що орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати і що знайшло своє відображення також у змісті пунктів 9, 11, 31 спірного Договору. Разом з тим, як вбачається із встановлених обставин спору, які визнаються сторонами та не викликають жодного сумніву у суду, позивачем отримано від відповідача на умовах авансу в рахунок майбутніх платежів за оренду земельної ділянки 12500.00 грн., які з огляду на строк дії договору станом на час вирішення спору судом та встановлений пунктом 9 спірного Договору розмір орендної плати в сумі 3052.00 грн. повністю покривають розмір необхідних до сплати відповідачем платежів в період 2015-2016 років і що таким чином спростовуються доводи сторони позивача про несплату відповідачем на користь позивача орендної плати за умовами спірного договору. Доводи в судовому засіданні сторони відповідача в тім, що проведена авансом оплата не має відношення до спірних правовідносин і питання щодо її сплати чи стягнення з позивача мають вирішуватисяч в іншому цивільному процесі та з інших підстав, на переконання суду не є обгрнутованими, а відтак на увагу не заслуговують. При цьому суд виходить із встановленої у судовому засіданні обставини в тім, що сторони спору станом на 13.04.2012 року виявили попередній намір укласти договір оренди земельної ділянки після закінчення 07.08.2012 року строку дії аналогічного договору, який був укладений позивачем з ТОВ "Агрофорт" і що саме на виконання таких попередніх домовленостей та в рахунок здійснення орендної плати позивачем було отримано 13.04.2012 року від відповідача 12500.00 грн.. Як зазначив у судовому засіданні представник відповідача і з чим цілком погоджується суд з огляду на практику Вищого спеціалізхованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, такий перебіг домовленостей між сторонами спору та вчинення дій на їх виконання не суперечить вимогам чинного законодавства та був спрямований на здійснення сторонами своїх прав та обовязків у сфері земельних відносин. Відповідно до частин 3 та 4 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Відповідно до п. 38 спірного Договору дія договору припиняється шляхом його розірвання серед іншого за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у наслідок невиконання другою стороною обов'язків передбачених договором, та в наслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав визначених законом. За таких обставин статтею 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено такий спосіб припинення договору оренди землі як його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору. Згідно ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Таким чином, надаючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні всім отриманих у справі доказам в їх сукупності, та оцінюючи останні з точки зору їх належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достататності і взаємного зв'язку останніх у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстави вважати порушеним право позивача, яке підлягає захисту судом відповідно до статті 3 ЦК України, а відтак про відмову у задоволенні позову з названих позивачем підстав.

Outcome: dismissed