Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить встановити факт її постійного проживання з [PERSON] , померлою [INFO] , однією сім`єю з 2007 року по день її смерті в квартирі [ADDRESS] ; визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті [PERSON] ; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м., після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м. в порядку спадкування за законом. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 2007 року вона з дітьми до дня смерті [PERSON] постійно проживала разом з нею однією сім`єю, вела спільне господарство у її квартирі [ADDRESS] , та мали спільний бюджет з покійною. Зазначене житло було і до теперішнього часу залишається постійним місцем проживання позивачки. [PERSON] постійно надавала допомогу [PERSON] по догляду, вела господарство, побут, забезпечувала її усім необхідним, зокрема ліками, продуктами харчування, супроводжувала під час візитів до лікарень, сплачувала витрати за проведення її операцій, в повному обсязі сплачувала житлово-комунальні платежі, утримувала квартиру жінки в належному стані. Ухвалою суду від 17.12.2018 року справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовчому засіданні. Відзив на позовну заяву представником відповідача подано не було. 12.02.2019 року представником відповідача подано до суду клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 1-30 т. ІІ). 22.04.2019 року представником позивача подано до суду заперечення на клопотання про приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 56-59 т. ІІ). 20.01.2020 року до суду від представника відповідача надійшли письмові пояснення (а.с. 128-132 т. ІІ) на позовну заяву. В зазначених письмових поясненнях відповідач заперечує проти задоволення позову, обґрунтовуючи тим, що у матеріалах позовної заяви відсутні докази спільного проживання позивачки зі спадкодавицею, оскільки у паспорті [PERSON] наявна відмітка про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , та відмітка про перебування у зареєстрованому шлюбі з гр. [PERSON] з 23.10.2009 року по 08.04.2014 року; відсутні докази ведення спільного господарства зі спадкодавицею, наявності спільного бюджету, піклування та підтримки один одного морально і матеріально. Ухвалою від 04.07.2020 року було закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні 12.08.2020 року представником позивачки надано до суду письмові пояснення (а.с. 153-156 т. ІІ), в яких позивачка спростовує зазначені твердження відповідача, посилаючись на те, що проживання особи та місце реєстрації проживання не є тотожним поняттями, зазначаючи, що фактично вона з дітьми проживала разом із спадкодавицею у квартирі [ADDRESS] . Щодо відмітки у паспорті громадянина України про реєстрацію шлюбу позивачка зазначає, що факт здійснення реєстрації шлюбу не презюмує наявність між особами шлюбних відносин, здійснення ними прав, виконання обов`язків подружжя та їх спільного проживання. Щодо відсутності доказів оплати житлово-комунальних послуг позивачка наголошує, що всі розрахунки були призведені саме з її карткових рахунків. Ухвалою від 12.08.2020 року було задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків. 23.10.2020 року від представника відповідача електронною поштою на адресу суду надійшли письмові пояснення після допиту свідків (а.с. 189 т. ІІ). У зазначених пояснення представник відповідача зазначає, що свідчення свідків [PERSON] та [PERSON] , зафіксовані у протоколах допиту свідків від 27.09.2018 року та надані ними особисто під час допиту в судовому засіданні 12.08.2020 року є неоднозначними та такими, що суперечать одні одним. 13.01.2021 року до канцелярії суду від представника позивачки надійшли письмові пояснення (а.с. 190-193 т. ІІ), у яких наголошено на неналежності та недопустимості протоколів допиту свідків від 27.09.2018 року в контексті доказів у зазначеному цивільному провадженні з огляду на порушення встановленого законом порядку їх отримання, відсутність відомостей щодо передачі порушеного кримінального провадження до суду та будь-яких судових рішень, постановлених за результатами його розгляду. Щодо суперечливості показань свідків представником позивачки зазначено, що обидва свідки під час безпосереднього допиту в судовому засіданні пояснили, що підписали протоколи допиту, фактично довірившись працівникам правоохоронних органів, не пересвідчившись у тому, яку саме інформацію дані протоколи містили. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у письмових поясненнях. Третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином, проте у судове засідання не з`явилась, надала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності. Суд, вивчивши позовну заяву, заслухавши пояснення сторін та їх представників, показання свідків, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Правовідносини між сторонами виникли внаслідок виникнення права на спадкування, та регулюються книгою шостою Цивільного кодексу України. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] померла [PERSON] , про що Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №7007. Вказані обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть від 04.07.2017 року серії [NUMBER] , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с. 38-39 т. І). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно, що складається з квартири [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м. Зазначене нерухоме майно належало [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 23.09.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Гур`яновою Л.Г. за реєстровим №1-4361 (а.с. 47 т. І). Право власності зареєстроване у Реєстрі прав власності на нерухоме майно 04.10.2005 року за реєстраційним №12098086, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04.10.2005 року №8531307, виданого комунальним підприємством "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості" (а.с. 46 т. І). 19.07.2017 року [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Ланіної В.І. із заявою про прийняття спадщини. 19.07.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було зареєстровано спадкову справу №15/2017 (номер у Спадковому реєстрі: 60958731) до майна померлої [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 19.07.2017 року №48468482 (а.с. 32 т. І). Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру від 12.11.2018 року за індексним №54040363 за життя [PERSON] заповіту (спадкового договору) складено не було (а.с. 31 т. І). Спадкоємці першої, другої та третьої черги за законом відсутні. Інші особи із відповідними заявами про прийняття спадщини до нотаріуса не звертались. Листом від 12.11.2018 року за №1012/02-14 нотаріус повідомила [PERSON] про неможливість оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що позивачкою не підтверджено факт родинних відносин з померлою та було рекомендовано звернутися до суду для встановлення відповідного факту (а.с. 33 т. І). 14.11.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку із ненаданням усіх необхідних документів для підтвердження факту родинних стосунків з померлою [PERSON] (а.с. 36-37 т. І). За життя [PERSON] на обліку в комунальній установі "Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Приморського району міста Одеси, до якого вона відносилася територіально, як одинока, проживаюча самотньо людина не перебувала (а.с. 46 т. ІІ). Вирішуючи спір суд виходить із наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб спадкоємців). Згідно зі cт. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до cт. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинялися внаслідок його смерті. Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): - перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той із подружжя, який його пережив, та батьки; - друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; - третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; - четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; - п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування). Таким чином, в основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Статтею 1258 ЦК України передбачено, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дозволяє стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції як "одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) та "зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом". "Одержання права на спадкування наступною чергою" (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими негативними юридичними фактами як: відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини. Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування" до спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Статтею 1221 ЦК України визначено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року по справі №5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності Сімейним кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно враховувати ознаки, визначені у понятті домогосподарства. Домогосподарство - це сукупність осіб, які спільно проживають в одному жилому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Для набуття права на спадкування за законом на підставі статті 1264 ЦК України необхідне встановлення двох юридичних фактів: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та особа (особи) проживали однією сім`єю. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, у зазначеній справі підлягали встановленню, як факт проживання [PERSON] однією сім`єю разом із спадкодавцем [PERSON] на час відкриття спадщини - [INFO] , так і тривалість такого проживання - щонайменше п`ять років. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, надані зі сторони позивача на підтвердження заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] доведений з огляду на таке. Так, свідки [PERSON] та [PERSON] , допитані в судовому засіданні 16.03.2020 року та свідок [PERSON] , допитана в судовому засіданні 12.08.2020 року, підтвердили, що їм особисто відомо, що приблизно з 2007 року та до дня смерті [PERSON] [PERSON] разом з дітьми постійно проживала та вела спільне господарство з нею однією сім`єю у квартирі [ADDRESS] . Свідок [PERSON] (сусідка померлої [PERSON] ) пояснила суду, що саме [PERSON] запропонувала [PERSON] разом з дітьми вселитися до неї у квартиру. Згодом [PERSON] переїхала до квартири [PERSON] , та стала для неї рідною людиною. [PERSON] була самотньою, своїх дітей не мала, тому постійно називала [PERSON] дочкою, а її дітей - онуками. У них відразу склалися доброзичливі та довірливі відносини, притаманні членам однієї родини. [PERSON] працювала викладачем у музичній школі та навчала дочку [PERSON] грі на фортепіано. Тривалий час [PERSON] мала захворювання очей. [PERSON] постійно дбала про її здоров`я: водила по лікарнях, домовлялася і організовувала проведення операції з відновлення зору, купувала ліки та все необхідне. Згодом [PERSON] повністю осліпла і вже без допомоги [PERSON] не могла обійтися. Позивачка приводила її на роботу і забирала з роботи. Позивачка зі спадкодавицею вели спільне господарство та мали спільний бюджет. Фактично останні десять років всі сімейні обов`язки по оплаті комунальних послуг, придбанні ліків, предметів домашнього вжитку, продуктів харчування, електропобутової техніки; прибирання в квартирі, готування їжі тощо були покладені на [PERSON] . Після смерті [PERSON] саме [PERSON] організувала, оплатила ритуальні послуги і повідомила всім сусідам та знайомим про місце і час проведення похорону. Зазначені свідки також підтвердили, що до теперішнього часу [PERSON] разом з дітьми продовжує проживати у квартирі [ADDRESS] . Таким чином, показання допитаних в судовому засіданні свідків, які не суперечать одне одному, підтверджують спільне проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] , вказують на наявність у них спільного побуту, виникнення з цього приводу взаємних прав та обов`язків, яке було засновано на систематичності. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Допитані в судовому засіданні 12.08.2020 року свідки [PERSON] , [PERSON] та допитаний в судовому засіданні 04.03.2021 року свідок [PERSON] пояснили, що за місцем реєстрації позивачки у квартирі [ADDRESS] з 2010 року постійно проживає її колишній чоловік - [PERSON] . На вихідних і на канікулах у нього залишаються їх спільні з позивачкою діти. [PERSON] за даною адресою не проживала та не проживає на теперішній час. Щодо допиту у якості свідка органами Національної поліції 27.09.2018 року свідки пояснили, що довірливо віднеслися до складених працівниками Національної поліції документів і, не читаючи, підписали їх. Крім показань свідків, спільне проживання також підтверджується наступними доказами, наданими позивачкою: копіями документів, з яких вбачається, що саме [PERSON] організувала поховання [PERSON] (а.с. 40-44 т. І); копією заяви мешканців будинку [ADDRESS] щодо підтвердження факту проживання [PERSON] разом з [PERSON] та ведення спільного господарства протягом п`яти років (а.с. 45 т. І); копією припису начальника дільниці №11 КП "ЖКС "Порто-Франківський" від 16.03.2013 року щодо заборони користування балконом на ім`я [PERSON] , за підписом про отримання [PERSON] (а.с. 45 т. І); копіями медичних висновків за результатами обстежень та карток амбулаторного хворого [PERSON] , копіями квитанцій на покупку медикаментів, оплату медичної діагностики захворювань [PERSON] та оплату її лікування (а.с. 62-83 т. І);копіями квитанцій про сплату комунальних платежів за період з 2008 по 2017 роки (а.с. 84-222 т. І). Крім того, спільне проживання позивачки із спадкодавицею також підтверджується наявністю на руках у [PERSON] оригіналів документів, які належали та мали відношення до [PERSON] . Зазначені докази суд розцінює як такі, що підтверджують надання допомоги та піклування позивачкою про [PERSON] , та свідчать про те, що між ними мали місце з 2007 року до моменту смерті спадкодавиці усталені відносини, що притаманні сім`ї, а саме факт наявності спільного господарства, взаємних прав та обов`язків щодо витрачання коштів, побуту та взаємного дбання. У судовому засіданні позивачкою об`єктивно доведено факт її спільного проживання разом із спадкодавицею у квартирі [ADDRESS] , де продовжує проживати зі своїми неповнолітніми дітьми і до теперішнього часу. Водночас, з урахуванням принципів диспозитвності та змагальності у цивільному процесі (ст.ст. 12,13 ЦПК) відповідач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи та надані з цього приводу докази [PERSON] в обґрунтованості пред`явлених позовних вимог. Не спростовують факту спільного проживання [PERSON] з [PERSON] твердження відповідача, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , згідно з відміткою про місце її реєстрації у паспорті громадянина України, адже свідок [PERSON] , допитаний в судовому засіданні 12.08.2020 року, свідок [PERSON] , допитаний у судовому засіданні 12.08.2020 року, та допитаний у судовому засіданні 04.03.2021 року свідок [PERSON] , які проживають за вказаною адресою, підтвердили, що позивачка там ніколи не проживала. Відмітка у паспорті про реєстрацію місця проживання, за відсутності інших достатніх, належних і достовірних доказів, не є безспірним доказом проживання особи у конкретному жилому приміщенні. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною 1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання у ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" передбачено, що місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або на праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Згідно зі ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", реєстрація особи за місцем проживання є лише внесенням інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до абзацу 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Суд відноситься критично до поданих представником відповідача 12.02.2019 року письмових доказів, а саме: копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 27.09.2018 року, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 27.09.2018 року, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 27.09.2018 року, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 27.09.2018 року, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 25.09.2018 року, копії протоколу допиту свідка [PERSON] від 27.09.2018 року, оскільки в силу приписів ст.ст. 69, 90, 91 ЦПК України свідчення, зафіксовані у протоколі допиту, складеному на стадії досудового розслідування у кримінальному провадженні, не можуть бути віднесені до показань свідка в цивільному процесі, оскільки такі показання суд повинен отримати особисто. Вказані протоколи є процедурними документами, які лише підтверджують факт проведення допиту даних осіб у певну дату, у певний час та у певному місці. У свою чергу, відомості по суті, які містяться в протоколі, є показаннями особи, які повинні прийматися судом безпосередньо під час розгляду справи. Представником відповідача до суду не було надано доказів на підтвердження того, що матеріали зазначеного кримінального провадження були отримані ним з дотриманням вимог чинного законодавства України. Доказів отримання письмового дозволу слідчого або прокурора на розголошення відомостей матеріалів даного кримінального провадження відповідачем також надано не було. Крім того, зазначені протоколи, в порушення вимог ст. ст. 95, 177 ЦПК України, надані в копіях, що не засвідчені в установленому законом порядку. Отже, письмові докази отримані відповідачем з порушенням порядку, встановленого законом. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України такі докази є недопустимими, тому до уваги судом не беруться. Зважаючи на викладене та оцінюючи надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а факт спільного проживання позивачки зі спадкодавицею підлягає встановленню з 2007 року до дати смерті [PERSON] . Суд вважає, що з боку позивачки об`єктивно доведений факт її спільного проживання саме у вказаній вище квартирі. Аналізуючи факти, встановлені у судовому засіданні в їх сукупності, співвідношуючи їх зі змістом приведених норм, встановивши факт проживання позивачки зі спадкодавицею однією сім`єю більше п`яти років, те, що позивачка є спадкоємицею четвертої черги за законом і прийняла спадкове майно після смерті [PERSON] , суд вважає можливим задовольнити позов в повному обсязі та визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 50,2 кв.м. в порядку спадкування за законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, судовий збір покладається на відповідача.

Outcome: approved