Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

12.10.2017 року [PERSON] звернувся в Дарницький районний суд м. Києва з позовною заявою до ПАТ "Ідея Банк", в якій просив суд: - визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] умову цього договору, вказану в п. 1.1, 1.4, 2.1 та 2.7 Договору, щодо обов"язку позичальника сплачувати щомісячну плату за обслуговування кредитної заборгованості (комісію), графік сплати якої вказано в п. 6.1 кредитного договору; - стягнути з Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" 25 660 грн. 64 коп. на користь позивача, що сплачені позивачем як плата за обслуговування кредиту згідно з п. 6.1 кредитного договору за період з дати укладання договору 10.02.2017 р. до повного погашення кредиту 09.10.2017 р.; - визнати недійсним з моменту укладення кредитного договору № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] умову цього договору, вказану в п. 5.4 Договору, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв"язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено про те, що 10.02.2017 р. між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z06.221.72200 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 109 500 грн. строком на 24 місяці на поточні потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,99% річних та кінцевим терміном повернення до 10.02.2019 р. Крім того, відповідно до п. 2.7 Договору та пам"ятки клієнта, встановлюється щомісячна плата за обслуговування (комісія) в сумі 2,2% на місяць, тобто 26,4 % на рік. Позивач вважає незаконним положення цього договору щодо встановлення комісії 26,4 % на рік, на додаток до процентної ставки 21,99 % на рік, оскільки встановивши в кредитному договорі обов"язок позичальника щодо сплати щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідачем не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому нарахування комісії було проведено відповідачем згідно з п. 6.1 Договору "графік щомісячних платежів за договором" за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку за рахункок позивача, що є незаконним. Відповідачем фактично не надаються жодні додаткові послуги щодо обслуговування кредиту, окрім тих, які надаються банками в процесі своєї звичайної діяльності, і компенсація за які здійснюється в складі процентів за користування кредитом. Відповідно із абзацом 3 ч. 4 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Позивач сплатив згідно з графіком платежів в п. 6.1 Договору 8 платежів до 10.10.2017 р. та повністю погасив заборгованість. При цьому в складі платежів було сплачено 8 місячних платежів за обслуговування кредиту за період з 10.02.2017 р. по 09.10.2017 р. в загальній сумі 25 660 грн. 64 коп. Відтак, оскільки умови договору щодо сплати комісії є незаконними, тому підлягають поверненню позивачу і кошти, які були сплачені в погашення комісії в сумі 25 660 грн. 64 коп. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання на розгляд справи не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомляв. В матеріалах справи міститься письмові заперечення на позовну заяву, які надійшли до суду поштою 13.11.2017 р., в яких банк просив відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально, затверджується внутрішніми актами, та не суперечить чинному законодавсту України. Плата за обслуговування кредитної забогованості, яка зазначена в оспорюваному договорі, визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, тому така умова не суперечить як положенням ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", так і затвердженому сторонами графіку платежів. Крім того, слід врахувати те, що позичальник під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі з графіком щомісячних внесків, жодних заперечень щод уточнення чи зміни його викладу не висловив, а зміст договору, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява обґрунтована та така, що підлягає задоволенню виходячи з наступного. 10.02.2017 р. між ПАТ "Ідея Банк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № Z06.221.72200 за умовами якого позивач отримав кредит в сумі 109 500 грн. строком на 24 місяці на поточні потреби зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 21,99% річних та кінцевим терміном повернення до 10.02.2019 р. (а. с. 4-5, 6). Умовами п. 1.4 вказаного договору передбачено, що за обслуговування кредиту банком позивач сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених згідно п. 6.1 договору, який в свою чергу містить графік щомісячних платежів за кредитним договором - комісію. Як вбачається судом із вказаного графіку позивачу за період з 10.03.2017 р. по 10.02.2019 р. необхідно сплатити вказаної комісії в розмірі 55 957 грн. 92 коп. З довідки ПАТ "Ідея Банк" № 102-26/603 від 10.10.2017 р. вбачається, що за кредитним договором № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. позичальника [PERSON] кредитна заборгованість відсутня (а. с. 11). Згідно наданих до суду копій квитанцій, позивачем за період з 10.03.2017 р. по 10.10.2017 р. було сплачено в рахунок комісії 25 660 грн. 64 коп. (а. с. 8, 9, 10). Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч.1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу. За положеннями ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що Кредитний договір укладено в письмовій формі та підписано сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Аналіз умов вказаного кредитного договору дає підстави суду прийти до висновку, що даний кредит є споживчим, а тому для врегулювання даних правовідносин слід застосовувати ЗУ «Про захист прав споживачів» ( у редакції, яка була чинною на момент укладення вказаного договору). За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року № 6-1746 цс. Так відповідач, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування майже дорівнює сумі, яку позивач отримав в кредит. Доводи відповідача про те, що позивач при укладенні договору ознайомився з текстом договору та графіком щомісячних внесків , в яких зазначено розмір комісії, суд відхиляє, оскільки зазначені документи не містять конкретного переліку послуг, що надаються позичальнику під виглядом послуг з обслуговування кредитної заборгованості, і які підпадають під визначення послуг в розумінні статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з положеннями частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За приписом частини 1 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (частина 1 статті 217 ЦК України). Відтак з огляду на встановлену судом несправедливість умов договору в частині покладення на позичальника обов'язку сплати комісійної винагороди, що є порушенням вимог статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», та враховуючи, що в іншій частині оспорюваний договір відповідає вимогам закону, при цьому позивач повністю, а відповідач - частково, виконали зобов'язання за цим договором, суд вбачає підстави для визнання недійсними частин договору, які передбачають сплату позичальником комісійної винагороди за обслуговування кредитної заборгованості та відповідальності за її несплату. За загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже враховуючи, що за період з березня 2017 р. по жовтень 2017 р. включно на виконання недійсних умов комплексного договору позивач сплатив комісію в загальному розмірі 25 660 грн. 64 коп., зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. між Публічним акціонерним товариством "Ідея Банк" та [PERSON] умову цього договору, вказану в п. 5.4 Договору, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного Договору або у зв"язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків слід зазначити наступне. Відповідно до п. 5.4 Договору, всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору або у зв"язку з ним, або випливають з нього та становлять предмет спору, підлягають розгляду в постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Згідно ч. 1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства. Згідно п. 10 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно п. 14 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суд не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спідки). Вищенаведене свідчить про те, що відносини які складаються між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, а тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду, на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Враховуючи, що Закон України «Про третейські суди» містить як на даний час, так і на час укладення кредитного № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. та третейської угоди у вигляді третейського застереження в договорі ( п. 5.4 Договору), заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, те що третейське застереження було укладено всупереч вимог п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди», а тому третейську угоду, викладену у вигляді третейського застереження у п. 5.4 кредитного договору № Z06.221.72200 від 10.02.2017 р. укладеної між стонами по даній справі слід визнати недійсною. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, яким при поданні позову не було сплачено судовий збір, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України стягує судовий збір з відповідача в дохід держави. Розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідача, визначається за ставками, встановленими статтею 4 Закону України «Про судовий збір», а саме: один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за вимогу за кожну із вимог немайнового характеру (про визнання окремих положень договору недійсними) та один розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб за вимогу майнового характеру (про застосування правових наслідків недійсності правочину), що разом становить 5 286 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved