Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Державне підприємство «Дослідне господарство «Пантелеймонівське» Інституту рослинництва імені В.Я. Юрєва Національної академії аграрних наук України» (скорочене найменування ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON], Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області в особі сектору з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в якій просить: - визнати недійсним Наказ № 3 від 10 жовтня 2013 року ДП «ДГ «Червона хвиля» ІР НААН України»; - визнати недійсним Свідоцтво про право власності на житло від 10.10.2013 року, що видано ДП «ДГ «Червона хвиля» ІР НААН України» на квартиру [ADDRESS]; - скасувати запис № 3069531 від 22.10.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та поновити відомості про власника нерухомого майна, що передували скасованому запису. Крім того, просять судові витрати покласти на відповідача [PERSON] На обґрунтування позову позивач зазначає, що Північно - Східним офісом Держаудитслужби України було проведено ревізію окремих питань фінансово - господарської діяльності ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН», за період з 01 листопада 2012 року по 31 грудня 2017 року за результатами якої було виявлено порушення посадовими особами приписів п.5 ст.75 Господарського кодексу України без відповідного дозволу та за наявності ряду порушень процедури приватизації проведено відчуження нерухомого майна вартістю 85 000 грн 00 к., а саме: квартири [ADDRESS]. Вказане житлове приміщення було придбане позивачем за Договором купівлі - продажу від 20 вересня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Великобурлуцького районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 431. Вказана квартира була придбана за погодженням з органом управління позивача - Національної академії аграрних наук України та включена до складу службового житла. В подальшому, позивачем було видано на ім'я відповідача [PERSON], яка на той час перебувала у трудових відносинах з державним підприємством, ордер на жиле приміщення № 2, на підставі якого відповідач вселилась до вказаної квартири та зареєструвала власне місце проживання. 10 жовтня 2013 року наказом № 3 позивача було задоволено заяву [PERSON] про приватизацію квартири [ADDRESS] та передано у приватну власність [PERSON] Однак, вищевказана процедура приватизації була проведена з суттєвим порушенням норм чинного законодавства. Ордер на заняття житлового приміщення [PERSON] було видано не виконавчим комітетом, а керівником державного підприємства, тобто неповноважним органом, що свідчить про відсутність взагалі будь-яких правових підстав у відповідача на зайняття житла. Спірна квартира належала підприємству на праві власності, тобто не перебувала у повному господарському віданні чи оперативному управлінні позивача. У вказаній квартирі мешкала виключна одна особа, квартира є службовою. Позивач зазначає, що орган приватизації на підприємстві не створювався, жодних погоджень щодо створення та діяльності такого органу приватизації від Національної академії аграрних наук України не отримувалось, а свідоцтво про право власності видане ДП «ДГ «Червона Хвиля» НААН» та підписане його керівником, а не відповідним органом приватизації державного підприємства. Згідно листа НААН від 27 лютого 2018 року № 10.2-6/95 жодного дозволу на приватизацію спірної квартири не надавалось. Також позивач зазначає, що відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», для проведення приватизації державного житлового фонду наймачем, необхідною умовою є наявність у останнього невикористаного житлового чеку у розмірі 4,20 грн погашення, якого здійснюється з приватизаційного депозитного рахунку наймача на позабалансовий рахунок відповідного позабюджетного фонду приватизації. Відтак, державне підприємство взагалі не має позабалансового рахунку фонду приватизації, що унеможливлює взагалі для відповідача [PERSON] здійснення платежу на такий рахунок. Жодних коштів від відповідача за проведення приватизації не надходило. Отже, приватизація житлового об'єкту нерухомості квартири [ADDRESS] була проведена з істотним порушенням норм чинного законодавства, а вказана квартира неправомірно вибула з державної власності та була передана до приватної власності відповідача [PERSON] без будь - яких законних підстав. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву в якій зазначено, що позивач в своїй позовній заяві зазначає що належна їй квартира [ADDRESS] на момент приватизації була включена до складу службового житла, а отже, відповідно до положень статті і 22 ЖК УРСР, ордер на заняття житлового приміщення мав бути виданий виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, а не керівником ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН». Однак, таке твердження є помилковим, адже відповідно до частини 1 статті 118 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Така ж норма міститься і в п.3 Положення «Про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP» затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. № 37, відповідно до якого жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В п.5 цього Положення зазначено, що облік службових жилих приміщень у всіх будинках, незалежно від їх належності, здійснюється у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, яка прийняла рішення про включення жилого приміщення до числа службових. Службові жилі приміщення обліковуються в журналі обліку службових жилих приміщень. Таким чином, чинне законодавство України прийняте за часів УРСР визначає службове житло як те жиле приміщення, же Радою народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації включене до числа службових і прийняте на облік як службове. Після цього службове житло переходить в управління Ради народних депутатів і до нього застосовуються положення статті 122 ЖК УРСР про видачу ордеру на заняття житлового приміщення виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. В даному випадку фраза "службове квартира" використовувалася як квартира належна підприємству і яка використовується для заселення працівниками. Рішення про включення жилого приміщення до числа службових жодною Радою не приймалося і службовим житлом в розумінні чинного Житлового кодексу дана квартира ніколи не була. Крім того, позивач обґрунтовує позовну заяву тим, що при проведенні приватизації квартири були порушені інтереси ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН» посадовими особами цієї ж юридичної особи. Жодного посилання, обґрунтування чи доказу того факту що при проведенні приватизації квартири було порушено інтереси ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН». Квартира була приватизована у відповідності до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», жодних законних прав та інтересів державного підприємства ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН» нею при цьому порушено не було, а отже, її не може бути позбавлено права власності на житло набуте нею в законному порядку. Також відповідач зазначає, що при проведенні приватизації належної їй квартири [ADDRESS] було допущено порушення, то позивач мав усі можливості довідатися про порушення його прав та інтересів. Позивачем у справі є не керівник підприємства, а юридична особа, яка на час приватизації квартири (жовтень 2013 року) мала усі ті ж самі документи, які і в 2018 році, кваліфікованих юристів на відповідних посадах, а отже ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН» могло довідатися про порушення свого права ще в жовтні 2013 року і ніщо цьому не перешкоджало. Разом з відзивом відповідачем подано заяву про застосування позовної давності, а тому, враховуючи що від дня приватизації квартири, якою начебто було порушено інтереси позивача, до дня подання позову минуло 4 роки та 6 місяців, то відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (а.с.49). Відтак, відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Так як Наказ № 3, про скасування якого заявляє вимогу позивач, було видано 10 жовтня 2013 року, свідоцтво про право власності на житло, про визнання недійсним якого заявляє позивач, також було видано 10 жовтня 2013 року і запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 3069531, про скасування якого заявляє вимогу позивач, було вчинено 22 жовтня 2013 року то у зв'язку зі спливом позовної давності дані позовні вимоги не можуть бути задоволені як окремо так і в сукупності, як додаткові. За таких обставин [PERSON] просить відмовити в повному обсязі ДП «ДГ «Пантелеймонівське ІР НААН». В судовому засіданні від 05 грудня 2018 року представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від за № 265 від 20.06.2018 року підтримав позовні вимоги. Просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В подальшому в судові засідання представники позивача не з'являлись, надали заяву в якій просили справу розглядати за відсутності представника позивача, зазначивши, що позовні вимоги підтримують в повному обсязі (а.с.185). Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] просили відмовити в позовних вимогах в повному обсязі у зв'язку з закінченням строків позовної давності. Представник відповідача Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області в особі сектору з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - [PERSON] в судовому засіданні від 05 грудня 2018 року просив прийняти законне і обґрунтоване рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів. В подальшому в судові засідання не з'являвся, надав заяву в якій просив розглядати справи без його участі (а.с.183). Вислухавши пояснення сторін, давши оцінку матеріалам справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд прийшов до наступного. Частиною 1 ст.4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що Державне підприємство «Дослідне господарство «Червона Хвиля» Інституту рослинництва Національної академії аграрних наук України», після перейменування згідно до постанови Президії Національної академії аграрних наук України від 30.11.2016 року у зв'язку із декомунізацією стало називатись «Дослідне господарство «Пантелеймонівське» Інституту рослинництва Національної академії аграрних наук України», яке розташоване за адресою: Харківська обл., Великобурлуцький район с. Червона Хвиля, вул. Центральна буд. 13. Перший віце - президент Національної академії аграрних наук України в листі, адресованому директору Державного підприємства «Дослідне господарство «Червона Хвиля» НААН Ричик С.Г. від 02 вересня 2013 року за № 10.2-6/547 зазначив, що за відсутності простроченої заборгованості із оплати праці, платежів перед бюджетами та соціальними фондами, Академія не заперечує щодо придбання службового житла вартістю не більше 85 000 грн 00 к. в с. Червона Хвиля, за рахунок власних надходжень господарства, одержаних від його господарської діяльності (а.с.21). На підставі вказаного листа, Державне підприємство „Дослідне господарство „Червона Хвиля" Національної академії аграрних наук України, податковий номер 05460441, що діє на підставі Статуту, зареєстрованого державним реєстратором Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області, в особі представника - директора Ричик С.Г. купило за оплату у власність квартиру [ADDRESS], що вбачається з договору купівлі - продажу квартири від 20 вересня 2013 року (а.с.16-18). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 9722168 власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] є Державне підприємство „Дослідне господарство „Червона Хвиля" Національної академії аграрних наук України» на підставі договору купівлі продажу, серія та номер: реєстровий № 431, виданий 20.09.2013, видавник: Великодний О.Б. приватний нотаріус Великобурлуцького районного нотаріального округу Харківської області (а.с.19-20). Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. З матеріалів справі також вбачається, що [PERSON], на підставі рішення ПК ДП «ДГ «Червона хвиля» від 30 вересня 2013 року було видано ордер на жиле приміщення № 2 на право зайняття житлового приміщення загальною площею 52,7 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., яке складається з кухні, двох кімнат, при квартирі є 1/16 частина сараю, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Ордер видано головою профспілкового комітету ДП «ДГ «Червона хвиля» Наумовою С.М. (а.с.22). Згідно наказу № 3 від 10 жовтня 2013 року Державного підприємства «Дослідне господарство «Червона хвиля» НААН України» наказано прохання [PERSON], яка мешкає в квартирі, що знаходиться за вищевказаною адресою задовольнити і передати вказану квартиру у приватну власність. Розрахунки площі, яка безоплатно приватизується, вартості лишків загальної площі в указаній квартирі затвердити. Оформити свідоцтво на право власності на житло та при необхідності посвідчення на одержання мешканцями будинку житлових чеків на суму 6,2 грн. Житлово - комунальній службі ДП «ДГ «Червона хвиля» НААН» у десятиденний термін укласти договір з [PERSON] на участь вказаної особи у витратах на обслуговування та ремонт будинку (квартири). Вказаний наказ підписаний директором ДП «ДГ «Червона хвиля» Ричик С.Г. (а.с.23). 10 жовтня 2013 року Свідоцтвом на право власності на житло посвідчено, що об'єкт в цілому, який розташований за адресою: [ADDRESS], дійсно належить [PERSON] на праві приватної власності. Квартира приватизована згідно із законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 52,7 кв.м. (а.с.24). Згідно ч.ч.1-3 ст.74 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство є суб'єктом підприємницької діяльності, діє на основі статуту або модельного статуту і несе відповідальність за наслідки своєї діяльності усім належним йому на праві господарського відання майном згідно з цим Кодексом та іншими законами, прийнятими відповідно до цього Кодексу. Майно державного комерційного підприємства закріплюється за ним на праві господарського відання. Статутний капітал державного комерційного підприємства утворюється уповноваженим органом, до сфери управління якого воно належить. Розмір статутного капіталу державного комерційного підприємства встановлюється зазначеним уповноваженим органом. Відповідно до ч.5 ст.75 Господарського кодексу України державне комерційне підприємство не має права безоплатно передавати належне йому майно іншим юридичним особам чи громадянам, крім випадків, передбачених законом. Відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до статуту Державного підприємства „Дослідне господарство „Пантелеймонівське" Інституту рослинництва імені В.Я. Юрєва Національної академії аграрних наук України» є правонаступником Державного підприємства «Дослідне господарство «Червона Хвиля» національної академії аграрних наук України» (а.с.14-15). Згідно п.4.13 Статуту Державного підприємства «Дослідне господарство «Пантелеймонівське» інституту рослинництва імені В.Я. Юрєва Національної академії аграрних наук України» (далі Статут) підприємство, з дозволу Президії Академії може здійснювати продаж майна, що обліковується на балансі Підприємства. Відповідно до п.4.14 Статуту відчуження нерухомого майна Підприємства, що перебуває у віданні Академії здійснюється лише з дозволу Президії Академії в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Із листа за № 10.2-6/95 від 26.02.2018 р., наданого Національною академією аграрних наук України, вбачається, що за період з 01.11.2012 р. по 31.12.2017 р. дозвіл на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] президією НААН Державному підприємству „Дослідне господарство „Пантелеймонівське" Інституту рослинництва імені В.Я. Юрєва Національної академії аграрних наук України» не надавався (а.с.176). Відповідно до акту ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності Державного підприємства „Дослідне господарство „Пантелеймонівське" Інституту рослинництва імені В.Я. Юрєва Національної академії аграрних наук України за період з 01.11.2012 по 31.12.2017 року від 20.03.2018 за № 07-10/08 складеного Північно - Східним офісом Держаудитслужби України було виявлено порушення посадовими особами приписів п.5 ст.75 Господарського кодексу України без відповідного дозволу та за наявності ряду порушень процедури приватизації проведено відчуження нерухомого майна, вартістю 85 000 грн 00 к., а саме: кв. [ADDRESS] (а.с.09-12). В ході судового розгляду судом встановлено, що ДП «ДГ «Червона хвиля» імені В.Я.Юрєва Національної академії аграрних наук України» були допущенні порушення процедури приватизації державного житлового фонду. Так, листом НААН України від 02.09.2013 № 10.2-6/547 надано згоду на придбання службового житла, хоча квартири віднесені у встановленому порядку до числа службових не підлягають приватизації, до виведення житла із статусу службового у встановленому законом порядку. Проте, посадовими особами підприємства не було здійснено заходів щодо віднесення придбаної квартири до службового житла і у відповідності з вимогами ч.1 ст.118 Житлового Кодексу Української РСР та п.3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого Постановою Ради Міністрів від 04.02.1988 року № 37, оскільки відповідного рішення Виконавчим комітетом не приймалося. Згідно з вимогами ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року № 2482-XII (далі-Закон від 19.06.1992 № 2482-XII) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. Вимогами п.5 ст.75 Господарського кодексу України визначено, що відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурсних засадах, якщо інше не встановлено законом. Статтею 4 Статуту підприємства, зареєстрованого 29.12.2010 р. за № 14531050013000015 визначено, що відчуження нерухомого майна, що перебуває у віданні НААН, безоплатна або оплачувана передача майна здійснюється лише з дозволу Президії Академії. Відповідного дозволу на здійснення приватизації вищевказаного житла Президією НААН ДП «ДГ «Червона хвиля» імені В.Я.Юрєва Національної академії аграрних наук України» не надавалось, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. Однак, разом з відзивом на позовну заяву, відповідачем [PERSON] було подано заяву про застосування строку загальної позовної давності - три роки, оскільки вважає, що строк позовної давності сплив (а.с.49). Оцінюючи можливість застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому відмовити в позові через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Крім того, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до ст.257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Згідно до ст.261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно до ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставою для відмови у позові. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. У розумінні ст.256 ЦК України позовна давність є часовою межею подання особою позову, тобто звернення з вимогою про прийняття рішення про захист конкретного порушено права. А частина 1 ст.261 ЦК пов'язує обізнаність особи не просто з будь-яким моментом, а з моментом порушення права. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними (частини 2, 3 ст. 261 ЦК) (п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Аналогічний правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду України по справі 6-75цс15 від 03.02.2016 року: «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Обов'язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа могла довідатися про вчинення цього правочину». В постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р. у справі 6-2469цс16 зазначено, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо». Обізнаність особи про стан своїх суб'єктивних прав та обов'язків презюмується. Відтак, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Так, судом з документів, що знаходяться в матеріалах справи встановлено, що Наказ № 3, про скасування якого заявляє вимогу позивач, було видано 10 жовтня 2013 року, свідоцтво про право власності на житло видано 10 жовтня 2013 року, а запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 3069531, про скасування якого заявляє вимогу позивач, було вчинено 22 жовтня 2013 року. Отже, враховуючи, що приватизація квартири була здійснена в 2013 році, то відповідно до ст.267 ЦК України, на час звернення з позовом до суду 25.04.2018 р. (а.с.08), сплив строк позовної давності. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: 1) забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та 2) запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). У зв'язку з викладеним вище, зважаючи також на те, що ДП «ДГ «Пантелеймонівське» ІР НААН» пропустило трирічний строк позовної давності, не надавши обґрунтованих причин пропущення такого строку, враховуючи подану відповідачем заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити повністю у зв'язку зі спливом строків давності. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 5 286 грн 00 к. У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог суд відповідно до ст.141 ЦПК України відмовляє у стягнення судових витрат з відповідачів на користь позивача.

Outcome: dismissed