Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

13.10.2017 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просить позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. Крім того, просить збільшити розмір стягуваних аліментів на дітей, а саме стягувати аліменти на утримання дітей в розмірі по 1500 грн. щомісячно на кожну дитину і до досягнення дітьми повноліття, але не менше 50відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. В обґрунтування позову посилається на те, що до 16.04.2015 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], в якому у них народилось троє дітей: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Звертає увагу суду на те, що під час їхнього спільного проживання відповідач проявляв агресію як до неї так і до дітей, в зв'язку з чим діти бояться власного батька, що в свою чергу негативно впливає на духовний, психологічний розвиток дітей. Після розірвання шлюбу відповідач систематично ухиляється від виконання своїх обов'язків по утриманню дітей. Згідно розрахунку заборгованості по аліментах, станом на 17.07.2017 року у відповідача наявна заборгованість по аліментах в сумі 45188,70 грн. Зазначає, що оскільки на законодавчому рівні збільшено мінімальний розмір аліментів, просить збільшити розмір стягуваних аліментів з 550 грн. до 1500 грн. на кожну дитину. Вказує на те, що рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 24.05.2016 року встановлено час для зустрічей відповідача [PERSON] з дітьми, однак останній жодного разу не навідав дітей. Стверджує, що відповідач як за час їхнього спільного проживання, так і після розірвання їхнього шлюбу ніколи не приділяв уваги здоров'ю та лікуванню їхніх дітей, не цікавився їхнім навчанням, захопленнями, проведенням свят за їхньої участі, не відвідував школу, а тому вважає, що є обґрунтовані підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей. 13.10.2017 року направлено запит щодо доступу до персональних даних в АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача - [PERSON], відповідь на який судом отримано 23.10.2017 року. 13.10.2017 року відкрито провадження в зазначеній справі та призначено попередній розгляд справи на 26.10.2017 року. 26.10.2017 року попереднє судове засідання відкладено у зв'язку з неявкою в судове засідання відповідача [PERSON] на 10.11.2017 року. 06.11.2017 року від відповідача [PERSON] надійшла апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження від 13.10.2017 року, в зв'язку з чим цивільну справу направлено для апеляційного розгляду Апеляційному суду Львівської області, який Постановою від 21.12.2017 року ухвалу судді про відкриття провадження у справі від 13.10.2017 року залишив без змін. 24.01.2018 року справа повернута до Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області з Апеляційного суду Львівської області. 26.01.2018 року призначено підготовче судове засідання на 20.02.2018 року. 19.02.2018 року на адресу суду надійшла заява представника позивачки - адвоката [PERSON], в якій останній просив проводити підготовче судове засідання без його участі та без участі позивачки. 20.02.2018 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, в зв'язку з тим, що він має намір звернутись за правовою допомогою. 20.02.2018 року підготовче судове засідання відкладено на 07.03.2018 року. 07.03.2018 року проведено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 29.03.2018 року. 29.03.2018 року справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву до 07.05.2018 року. 07.05.2018 року від представника позивачки - адвоката [PERSON] надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в зв'язку із його зайнятістю в іншій справі та перебування позивачки за межами України. 07.05.2018 року розгляд справи відкладено на 31.05.2018 року. 30.05.2018 року надійшло клопотання від представника позивачки - адвоката [PERSON] про виклик в судове засідання свідків [PERSON] та [PERSON] та долучення до матеріалів справи письмових доказів. 31.05.2018 року від відповідача надійшло клопотання про виклик в судове засідання свідка [PERSON] 31.05.2018 року, 09.07.2018 року справа слухалась, в судовому засіданні оголошено перерву до 07.09.2018 року. 16.08.2018 року відповідачем подано клопотання про привід свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], шкільного психолога [PERSON] в судове засідання. Крім того відповідач просив суд долучити до матеріалів справи докази та допитати в якості свідка [PERSON] 07.09.2018 року розгляд справи відкладено у зв'язку з перебуванням головуючої на амбулаторному лікуванні на 25.09.2018 року. 25.09.2018 року надійшло клопотання від представника позивачки - адвоката [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому судовому засіданні. 25.09.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву до 09.10.2018 року. 25.09.2018 року від відповідача надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи квитанції про відправлення рекомендованого листа у Державну прикордонну службу задля отримання інформації. 09.10.2018 року справа слухалась, вирішено подані учасниками справи клопотання, в судовому засіданні оголошено перерву до 12.11.2018 року та зобов'язано Відділ - службу у справах дітей надати висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав стосовно неповнолітніх дітей. 12.11.2018 року на адресу суду надійшло клопотання від відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи у зв'язку з перебуванням на лікуванні. 12.11.2018 року в судовому засіданні продовжено перерву за клопотанням відповідача до 07.12.2018 року. 07.12.2018 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі. 07.12.2018 року в судовому засіданні, після оголошення суддею про допит свідків, які з'явились в судове засідання, відповідачем [PERSON], ігноруючи зауваження головуючої судді Курус Р.І. з приводу неприпустимості порушення порядку в судовому засіданні, було зроблено усну заяву про відвід судді Курус Р.І. від участі в розгляді даної справи, у зв'язку з чим відповідачем заявлено клопотання про надання йому часу для підготування письмового клопотання про відвід. 14.12.2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла письмова заява про відвід головуючої-судді Курус Р.І. 19.12.2018 року провадження по справі зупинено для вирішення питання щодо відводу головуючої суді у справі. 20.12.2018 року ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області (головуючий суддя Кучаковський Ю.С.) відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючої судді Курус Р.І. у зв'язку з його безпідставністю. 26.12.2018 року провадження по справі поновлено. Справу призначено до судового розгляду на 21.01.2019 року. 21.01.2019 року справа слухалась, допитано свідків, в судовому засіданні оголошено перерву до 22.01.2019 року у зв'язку з клопотанням відповідача про надання йому часу для підготовки до судових дебатів. 22.01.2019 року від представника позивачки поступило клопотання про завершення розгляду справи у його відсутності та відсутності позивачки. Позов підтримують. В судовому засіданні позивачка вказала на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, у якому у них народилось троє дітей: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. Зазначає, що від початку їхнього спільного життя відповідач захоплювався гральними автоматами та зовсім не допомагав їй. Їхня старша донька - [PERSON] народилась з вагою 1800 кг, однак відповідач не проявляв себе як батько, не цікавився її здоров'ям. Хоча остання протягом першого року свого життя часто хворіла. З появою сина [PERSON] та сина [PERSON], ставлення відповідача змінилось ще більше. Відповідач поводив себе агресивно, бив дітей, кричав та обзивав їх. Будь яку ініціативу дітей додатково займатись, відвідувати гуртки чи секції, він забороняв. Постійно шкодував коштів для дітей, всі свята проходили дуже скромно. Таке ставлення відповідача призвело до того, що діти почали боятись батька, не хотіли повертатись додому зі школи, бо там був батько. Вказує, що відповідач не цікавився навчанням, здоров'ям дітей до часу її звернення в Орган опіки та піклування з заявою щодо доцільності позбавлення його батьківських прав. Після цього, відповідач почав надсилати їй та дітям різні смс - повідомлення погрозливого характеру. Стверджує, що ніколи не мала наміру налаштовувати дітей проти батька, навпаки вона завжди намагалась зберегти їхню сім"ю, хотіла, щоб діти мали батька, адже тричі подавала заяву на розірвання їхнього шлюбу і відмовлялась від своїх вимог. Проте, коли їхнє життя стало нестерпним, коли діти почали відмовлятись повертатись додому через фізичне та психологічне насильство з боку відповідача, звернулась до суду з відповідним позовом і їхній шлюб було розірвано. Зазначає, що з даним позовом звернулась задля того, щоб захистити своїх дітей, адже вони бояться відповідача, відмовляються від спілкування з ним, просять їх захистити. За наведених вище обставин просить суд вирішити питання щодо збільшення розміру аліментів на дітей та позбавити відповідача батьківських прав щодо них. Представник позивачки - адвокат [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримав, додатково вказав, що відповідач не бере участі у вихованні та спілкуванні з дітьми. Не проявляє жодної ініціативи щодо побачення з дітьми, налагодження їхніх стосунків. Навпаки після пред'явлення даного позову, відповідач почав ходити до директора і вчителів школи, в якій навчаються діти, нібито цікавлячись їхнім навчанням, проте провокує там сварки, конфлікти. Був випадок, коли на вимогу відповідача [PERSON] покликали з їдальні для зустрічі з батьком, що спровокувало у неї сильний стрес, дівчинка почала плакати, вириватись, боячись свого батька. Вказує, що такі дії відповідача спрямовані на те, щоб завуалювати своє відношення до дітей. Зазначає, що відповідач є дуже емоційною людиною, свою агресію неодноразово проявляв навіть в судовому засіданні в бік учасників процесу та суду. Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позову не визнав. Що стосується позову в частині збільшення розміру аліментів вказав на те, що немає можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі, позаяк лише з 05.11.2018 року працевлаштувався і його середній заробіток складає близько 1796 грн. Поряд з цим, зазначає, що утримує дружину та її малолітню дитину. Крім того, немає можливості фізично працювати в зв'язку з проблемами зі спиною. Просить відмовити в позові в зазначеній частині у зв'язку з тим, що всупереч вимогам ст.. 192 СК України, єдиною підставою для збільшення розміру аліментів позивачка вказала збільшення на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів. В частині позову про позбавлення батьківських прав заперечив повністю і пояснив, що перебував у шлюбі з позивачкою. Їхня старша донька [PERSON] народилась передчасно, однак позивачка не проявляла жодної уваги до неї. Спочатку вони проживали у його батьків. Він тяжко працював щоб забезпечити свою сімю, однак після того, як виявив позивачку у стані алкогольного сп'яніння, він наніс їй побої і вони розійшлись. Вказує, що з 2016 року йому чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми. Він звертався в Орган опіки і піклування з цього приводу, і як наслідок йому було визначено певні дні для спілкування з дітьми. Неодноразово купляв продукти харчування та солодощі для дітей та передавав їх знайомими, бо позивачка не надає можливості спілкуватись з дітьми. Зазначив, що іноді кричав на дітей, коли останні голосно галасували чи не так себе поводили. Цікавиться навчанням своїх дітей, а саме знає середній бал кожного, бо ходив у школу та мав розмову з директором та вчителями. Зі слів директора знає про хобі дітей. Додатково звернув увагу суду на те, що підстав для позбавлення його батьківських прав немає, оскільки він не ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо дітей, натомість йому зі сторони позивачки постійно чиняться перешкоди у спілкуванні з дітьми. Ствердив, що: "заставляв дітей вчитися, сварив їх, а найбільше сварив [PERSON], бо вона не хоче вчитися, хоче їхати за кордон нібито для продовження навчання, однак йому зрозуміло для чого саме, проте не задля навчання, як вона стверджує". Вказав, що позивачка після одруження з громадянином Туреччини дітьми не цікавиться, оскільки проживає за межами України, а відтак вважає, що підставою для позбавлення його батьківських прав є саме бажання позивачки безперешкодно виїхати з дітьми за місцем свого теперішнього проживання. Просить в позові відмовити повністю. Представники Відділу - служби у справах дітей - [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні з приводу позову в частині збільшення розміру аліментів покладаються на думку суду. Позов у частині позбавлення батьківських прав представник [PERSON] підтримав та пояснив, що питання про позбавлення відповідача батьківських прав щодо його дітей було двічі предметом розгляду опікунської ради. Під час першого засідання комісії в 2017 році було вирішено скерувати сім"ю позивачки під соціальний супровід, відповідача було попереджено про необхідність змінити свою поведінку щодо дітей, погасити заборгованість по аліментах, проте, в подальшому комісія не визначилась стосовно видачі та затвердження висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Вдруге, після надходження ухвали суду від 09.10.2018 року щодо надання висновку для розв'язання даного спору, Органом опіки та піклування Дрогобицької міської ради прийнято висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Зазначив, що позбавлення відповідача батьківських прав сприятиме інтересам дітей. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, опитавши свідків, заслухавши думку дітей, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Поняття «суд, встановлений законом», стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine») від 20 липня 2006 року, заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п'ята статті 263 ЦПК України). Консультативна рада європейських суддів у Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначила, що «якість судового рішення залежить головним чином від якості його вмотивування. … Виклад підстав прийняття рішення не лише полегшує розуміння та сприяє визнанню сторонами суті рішення, але, насамперед, є гарантією проти свавілля. По-перше, це зобов'язує суддю дати відповідь на аргументи сторін та вказати на доводи, що лежать в основі рішення й забезпечують його правосудність; по-друге, це дає можливість суспільству зрозуміти, яким чином функціонує судова система» (пункти 34-35). Разом з тим, Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] до 16.04.2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, том 1 а.с. 15. Позивач [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], том 1 а.с. 10-12. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 06.04.2015 року постановлено стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на доньку [PERSON], синів [PERSON] та [PERSON], в твердій грошовій сумі в розмірі по 550 грн. щомісячно на кожну житину, до досягнення дітьми повноліття, том 1 а.с.16. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, враховуючи зміст ст. ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В цьому зв'язку, виходячи із зазначених вимог закону, позивач зобов'язана була довести зміни матеріального або сімейного стану відповідача, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Отже, отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку. Частиною 2 статті 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним і достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2019 рік» встановлено прожитковий мінімум на одну особу для основних соціальних і демографічних груп населення, а саме: дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2019 року - 2027 гривень, з 1 липня - 2118 гривень, з 1 грудня - 2218 гривень. Проте, з презумпції позовної заяви позивачки та її пояснень в судовому засіданні щодо необхідності збільшення розміру аліментів, єдиною підставою для збільшення розміру аліментів, що стягуються з відповідача на дітей, позивач зазначає саме збільшення на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів. Виходячи зі змісту абз. 4 пункту 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Будь-яких доказів щодо зміни матеріального або сімейного стану відповідача, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них до матеріалів позову позивачем не додано та суду не представлено. Відповідачем подано докази щодо його одруження та проживання з дружиною і її сином, працевлаштування з 05.11.2018 року та отримання середньомісячного доходу в розмірі 1796 грн. (том 1 а.с. 119, 208-209, том 2 а.с. 54). Твердження позивачки про те, що вона несе витрати за відвідування дітьми спортивних секцій та приватних уроків англійської мови, не є підставою для збільшення розміру аліментів, оскільки такі витрати, мають характер додаткових витрат, що є підставою для звернення до суду із позовом у порядку статті 185 СК України. Таким чином, позивачка належним чином не обґрунтувала запропонований нею розмір аліментів, не довела покращення матеріального стану відповідача, а зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині збільшення розміру аліментів. При цьому, суд вважає за необхідне роз'яснити позивачці, що при наявності у неї доказів про покращення матеріального становища відповідача, одержання відповідачем доходів у більшому розмірі, позивач не позбавлена можливості заявити повторно вимогу про збільшення розміру аліментів. Разом з тим, суд приймає до уваги твердження позивачки про наявність заборгованості відповідача по аліментах та вважає за необхідне роз'яснити позивачці її право на звернення до суду з вимогою про стягнення заборгованості по аліментах, пені за несплату аліментів, тим самим забезпечивши права та законні інтереси дітей. Що стосується позову в частині позбавлення батьківських прав суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частинами 2, 3 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно преамбули Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25.01.1996 року, ратифікованої Україною 03.08.2006 року, та яка набрала чинності для України 01.04.2007 року, визначається важливість ролі батьків у захисті та підтримці прав і найвищих інтересів дітей, зважаючи на те, що Держава, в разі необхідності, має також брати участь у такому захисті й у такій підтримці. Відповідно до вимог ч. 3, ч. 4 ст. 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до роз'яснень викладених в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. В п. 16 зазначеної Постанови вказано, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 2 частини першої статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з довідки №2093, виданої 11.08.2017 року ДП «Стебниккомунсервіс», діти - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], проживають разом з матір'ю - позивачкою по справі на [ADDRESS] (том 1 а.с. 13). Згідно акту обстеження умов проживання, складеного на підставі звернення [PERSON] вбачається, що для неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON] створено задовільні умови проживання, діти забезпечені сезонним одягом та взуттям. В квартирі є електро-, газо,- та водопостачання, необхідні меблі (том 1 а.с. 14). Суд приймає до уваги доводи позивача та її представника, що відповідач [PERSON] належним чином не піклується про навчання своїх дітей, оскільки вони знаходяться в об'єктивному взаємозв'язку з іншими зібраними у справі доказами. Так, згідно характеристики від 04.01.2017 року [PERSON], [INFO] складеної класним керівником - [PERSON], погодженої директором Стебницької ЗОШ I-III ступенів №11 - [PERSON], вбачається, що мама - позивач по справі [PERSON] приділяє належну увагу вихованню сина, та систематично відвідує батьківські збори, є членом батьківського комітету. Зі сторони батька - відповідача по справі відсутній постійний контроль, який так важливий для хлопчика. За весь період навчання [PERSON] в школі батько не появлявся і успіхами сина не цікавився, том 1 а.с. 26. Відповідно до характеристики від 04.01.2017 року [PERSON], [INFO], складеної класним керівником - [PERSON] - [PERSON], погодженої директором Стебницької ЗОШ I-III ступенів №11 - [PERSON], вбачається, що мама - позивач по справі [PERSON] систематично відвідує батьківські збори, батько навчанням доньки не цікавиться, том 1 а.с. 27. Крім того, з характеристики [PERSON], [INFO], складеної класним керівником - [PERSON], погодженої директором Стебницької ЗОШ I-III ступенів №11 - [PERSON], вбачається, що мама - позивач по справі [PERSON] та бабуся приділяють належну увагу вихованню хлопчика. Мама систематично відвідує батьківські збори. За весь період навчання [PERSON] в школі батько не появлявся, том 1 а.с. 28. Разом з тим, не спростовані відповідачем і доводи позивачки про його неналежну участь у забезпеченні медичного догляду дітям, оскільки з довідок №1, 2, 3, виданих 18.04.2017 року КНП «Стебницька міська лікарня» Дрогобицької міської ради вбачається, що за даними медичних паспортів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за медичною допомогою останні звертались за допомогою мами та бабусі, том 1 а.с. 29. Посилання відповідача в частині, що вказані довідки є неналежними доказами, оскільки в них не зазначено коли саме діти хворіли, є безпідставними, оскільки, як зазначено в цих довідках, такі видані лікуючим лікарем за даними медичних паспортів дітей, а відтак, відповідач, у випадку прояву інтересу щодо здоров'я дітей та забезпечення їм належного лікування, як батько, повинен був бути обізнаним якими хворобами та в який період діти хворіли. Пунктами 1, 2 статті 3 зазначеної вище Конвенції ООН про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Суд з належною увагою ставиться до наданих в судовому засіданні пояснень, зокрема [PERSON], яка категорично ствердила, що боїться свого батька, оскільки він є дуже агресивним. До розлучення батьків, він ніколи не проявляв батьківської любові до неї чи братів. Постійно ображав її, критикував та погрожував. На будь яке її прохання допомогти з навчанням, - кричав. Таке ставлення призвело до того, що вона боялась йти зі школи додому. Вказала на те, що після розлучення батьків, приблизно потягом місяця, батько купляв їм по банану чи йогурту. Однак, його ставлення до них не дуже змінились. Одного рази вони з батьком пішли в кафе на піцу, проте на її прохання щось їй купити була лише відмова. Всі речі, одяг, шкільні приладдя їй купляє мама та вітчим. Про таке ставлення батька вона неодноразово розповідала хресному батьку, однак той відповів, що його розмова з батьком про зміну його поведінки немає сенсу. Вказала на те, що немає наміру спілкуватись з батьком, позаяк весь час, скільки себе пам'ятає, батько асоціюється у неї зі страхом, а тому хоче щоб його позбавили батьківських прав. Суд приймає до уваги і пояснення неповнолітнього [PERSON], який також вказав, що про батька нічого хорошого не пам'ятає, оскільки той бив його та завжди безпричинно кричав, як на нього так і на сестру і маму. Ніколи не цікавився його захопленнями, після розлучення з мамою не приходив на день народження, не грався з ним, не гуляв, не купляв подарунків, він все робив з мамою. Одного разу він зламав руку, однак батько навіть не навідався до нього. За час їхнього проживання батько завжди грався на комп'ютері і на його прохання погратись з ним, або дозволити йому сісти за комп'ютер, не реагував, завжи відповідав криком, називав "скотиною", ображав. Ствердив, що не хоче спілкуватись з батьком і хоче, щоб його позбавили батьківських прав. Крім того, малолітній [PERSON], надав суду пояснення, аналогічними змісту пояснень [PERSON] та [PERSON] Додатково вказав, що не може пригадати собі турботи чи ласки від батька, оскільки останній ніколи його не обнімав, не цілував, не водив і не забирав з садочки чи школи, не вітав з днем народження ,не купляв подарунків, не дзвонив, а лише нецензурно висловлювався в їхню адресу та бив. Ствердив, що з батьком не хоче спілкуватись, не хоче, щоб він його знову бив. Поряд цим, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] впевнено ствердили, що їхня мати - позивач у справі жодного разу нічого поганого про батька їм не розповідала, не намагалась налаштувати їх проти нього, не вказувала, що їм розказувати суду про відповідача. В контексті зазначеного, суд приходить до переконання, що пояснення допитаних в судовому засіданні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] щодо їхнього небажання спілкуватись з батьком, до якого відносяться зі страхом, бояться фізичного та психологічного насильства з його боку, заслуговують на особливу увагу, позаяк безпосередньо стосуються їхнього життя та потреб та підкреслюють, що ці діти є особистістю, з думкою яких потрібно рахуватись. Суд вважає, що при допиті в суді [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виявили достатній рівень інтелектуального розвитку для свого віку (відповідно 16, 11 та 9 повних років), зокрема, [PERSON] та [PERSON], щоб усвідомлювати зміст конфліктної ситуації, що виникла між ними та відповідачем, і ствердили, що вони надають перевагу проживання виключно і лише разом зі своєю матір'ю - позивачкою і не бажають спілкуватись з батьком, оскільки їм так більш комфортно, батько не проявляє жодної турботи, любові, зацікавленості у їх житті, поводиться агресивно, принижує, вчиняє скандали, матеріально не допомагає. Допитана в судовому засіданні свідок - [PERSON], яка працює на посаді практичного психолога в Стебницькій ЗОШ I-III ступенів №11,підтримала складені нею 26.04.2017 року,згідно запиту мами, результати діагностичного обстеження емоційної сфери [PERSON], складеного. Вказала, що в 2017 році до неї звернулась мати [PERSON] - позивачка по справі з проханням визначення емоційного стану її сина [PERSON]. Поспілкувавшись з [PERSON], нею було встановлено, що у дитини підвищена емоційна стривоженість через конфлікт в родині. На прохання намалювати сім"ю, зображує лише маму, батько відсутній, бо з ними не живе. Додатково вказала, що приблизно у 2017 році, перебуваючи в кабінеті директора Стебницької ЗОШ, спілкувалась з батьком [PERSON] щодо емоційного стану дітей. На що останній вказав, що нібито його не допускають до дітей, а тому жодного емоційного переживання у дітей бути не може. Щодо неповнолітньої [PERSON], вказала, що була її вчителем минулого року. Охарактеризувала її - як доглянуту, стриману та закриту дитину, яка жодних розмов про сім"ю вести не бажає, проте гарно навчається, ввічлива, завжди доглянута. Щодо загального психологічного стану дітей [PERSON] та [PERSON] вказала на те, що останні систематично відвідують школу, є старанними учнями, доглянуті. Ствердила, що на сьогоднішній день адаптовані до ситуації, яка склалась в їхній сім"ї, сприймають її як реальність. Свідок [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що впродовж 2012-2017 років була класним керівником [PERSON]. Щодо характеристики [PERSON] зазначила, що остання хороша, розумна, охайна, врівноважена, спокійна дитина, добре навчалась. Про ситуацію з сімї вона дізналась від інших осіб, [PERSON] їй нічого не розповідала. Ствердила, що мама [PERSON] завжди відвідувала батьківські збори. Батько був присутній на батьківських зборах один раз приблизно у 2014 році. На той час, у школі відбувалась акція «Намалюй малюнок воїнам АТО», однак батько [PERSON] агресивно заперечив дану акцію, словесно «накинувся» на неї, вказавши, для чого дітей заставляти малювати зброю, танки, тощо. Така безпричинна агресія зі сторони [PERSON] у неї викликала моторошні відчуття, страх та занепокоєння. Більше відповідача вона в школі не бачила і останній у неї особисто ніколи не цікавився успішністю [PERSON] в школі, її захопленнями. Додатково вказала, що на даний час вона є вчителем української мови та літератури у [PERSON], однак батько - [PERSON] у неї особисто також не цікавився успішністю сина. Свідок [PERSON], в судовому засіданні вказала, що була вчителем початкових класів у [PERSON]. За час його навчання у початкових класах [PERSON] зарекомендував себе як старанний, відповідальний, охайний та доглянутий учень. Будучи учнем першого класу, [PERSON] знав багато віршів, загадок, любив вчитись, ніколи нічого не забував, що свідчило про те, що з дитиною займаються. Щодо батьків [PERSON] вказала, що мама [PERSON] - позивач у справі завжди цікавилась як навчанням сина, так і життям цілого класу (відвідувала батьківські збори, допомагала прибирати клас, їздила на екскурсії, тощо). Щодо батька звернула увагу на те, що його вона не знала, позаяк останній ніколи не приходив ані до неї, ані на батьківські збори. Коли запитувала у [PERSON] про батька, той ніколи не хотів говорити про нього. Таким чином, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача щодо того, що зокрема, його донька [PERSON] погано навчається, оскільки вони спростовуються показаннями зазначених вище свідків [PERSON] та [PERSON] -[PERSON], підтверджуються долученою характеристикою на дівчинку від 04.01.2017 року та від 30.11.2018 року (том 1 а.с. 27, том 2 а.с. 38). Будь-яких даних, які б стверджували, що такі показання та викладені відомості в характеристиках на дітей, які ними складено (том 1 а.с. 26-27, 30), зазначені свідки дають суду неправдиво чи з метою оговорити відповідача останнім суду не наведено та в судовому засіданні не встановлено. Що стосується доводів відповідача про те, що він цікавиться навчанням своїх дітей, про що надав характеристики від 30.11.2018 року на сина [PERSON] та доньку [PERSON] та довідку від 07.03.2018 року за підписом директора школи (том 1 а.с. 171, том 2 а.с. 37, 38), то таке раптове зацікавлення, на думку суду, пов'язане з пред'явленням позивачкою 13.10.2017 року даного позову та його розглядом, оскільки, як встановлено вище, до цього часу, відповідач успішністю та навчанням своїх дітей не цікавився, школу не відвідував, з вчителями не спілкувався, а лише 27.12.2017 року, 19.02.2018 року та 07.03.2018 року приїжджав до школи, спілкувався з учителями і цікавився навчанням своїх дітей. Посилання відповідача, що у зв'язку з роботою, не міг відвідувати школу та цікавитись навчанням дітей є надуманими, оскільки проявляти зацікавленість щодо своїх дітей у їхніх класних керівників, директора школи, педагогів відповідач міг і в телефонному режимі та іншими засобами зв'язку. В той же час, згідно наданої відповідачем копії трудової книжки (том 1 а.с. 114), останній був звільнений з роботи за власним бажанням з 17.02.2015 року, а відтак, на думку суду, будь-яких перешкод (зокрема - зайнятість на роботі) у відповідача щодо з'ясування успішності своїх дітей, не було. Поряд з цим, як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи (том 1 а.с. 115), у відповідача наявна заборгованість по несплаті аліментів станом на 01.11.2017 року в сумі 42838,70 грн., відповідач свої аліментні зобов'язання сумлінно не виконував, сплачуючи по 300-500 грн. аліментів періодичністю 5-6 разів на рік, а також після пред'явлення позову здійснив тричі перекази на ім'я позивачки в сумі по 500 грн. (том 1 а.с. 116-118). Вказане також. Вказане за переконанням суду, спростовує доводи відповідача щодо його роботи та зайнятості, свідчить про свідоме нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками щодо забезпечення своїх дітей матеріально, відсутність зацікавленості рівнем їхнього життя, їхніми умовами проживання, чи забезпечені діти одягом, продуктами харчування тощо. Разом з тим, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і безумовним втручанням у права, які передбачені ч. 1 ст. 8 Конвенції. Тому обставини цієї справи належить проаналізувати через призму умов ч. 2 цієї статті. Для цього суд вважає необхідним звернутись до прецедентної практики ЄСПЛ як джерела права (п. 4 ст. 10 ЦПК України). У справі «Хант проти України» (Заява N 31111/04) під час розгляду питань позбавлення батьківських прав у п. 50 Рішення Суд зазначив, що «…втручання не становить порушення статті 8, якщо воно здійснене "згідно із законом", відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей…» Позивач [PERSON] порушила питання позбавлення батьківських прав для захисту інтересів дітей - доньки [PERSON], [PERSON], [PERSON], внаслідок ухилення батьком від виконання своїх обов'язків, агресію відповідача щодо дітей та небажанням дітей спілкуватись з батьком. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд приймає до уваги доводи позивачки про те, що відповідач самоусунувся від виховання їхніх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], виходячи з наступного. Так, рішенням від 24.05.2016 року №114 виконавчого комітету Дрогобицької міської ради "Про вирішення питань, пов'язаних із захистом прав дітей" (том 1 а.с. 19), відповідачу [PERSON] встановлено час для зустрічей з дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за їх згодою без присутності матері Заперечуючи проти позову відповідач вказував, що після прийняття зазначеного рішення позивачкою чинились йому перешкоди у спілкуванні та побаченні з дітьми, проте жодного належного та допустимого доказу (звернення до органу опіки з приводу невиконання рішення, звернення до суду з відповідним позовом, пояснення свідків), в обґрунтування зазначених тверджень відповідачем суду не надано і таких в судовому засіданні не встановлено, а відтак зазначені доводи є голослівними та не можуть бути взяті до уваги судом. З пояснень допитаного в судовому засіданні за клопотанням відповідача свідка [PERSON] вбачається, що останній, будучи хресним батьком [PERSON], на протязі останніх п'яти не спілкувався з дітьми та позивачкою, а тому він не може знати чи навідується відповідач до дітей, чи проявляє піклування про них, дбає про їхнє здоров'я, тощо. Крім цього, за результатами діагностичного обстеження емоційної сфери [PERSON], складеного 26.04.2017 року практичним психологом Стебницької ЗОШ І-ІІІ ступенів №11 [PERSON], значущою і авторитетною особистістю для дитини є мама, з нею у хлопчика сильний емоційний зв'язок, який також виявлено і з сестрою [PERSON] та братом [PERSON]. З мамою у [PERSON] довірливі відносини, він виявляє стурбованість та хвилювання за неї. З сестрою та братом - дуже дружні та доброзичливі стосунки, які свідчать про єдність у родині. Що стосується батька, то у хлопчика відсутні тісні контакти з ним, поодинокі зустрічі свідчать про наявність конфліктних суперечностей та емоційну напруженість в родині, учень боїться проявів вербальної та фізичної агресії зі сторони батька, прагне безпечного та захищеного простору, висловлює думки про те, що хоче захиститися та хоче захистити маму, виявляє негативні переживання та почуття страху з приводу пережитих конфліктів у родині. Хлопчик був свідком з'ясування стосунків між батьками, що негативно позначилось на його емоційній сфері, у нього констатовано підвищений рівень тривожності як наслідок минулих вражень. Потребує спокійної та доброзичливої атмосфери з позитивним емоційним впливом. Емоційна вразливість та застрягання на негативних переживаннях свідчать про необхідність створення сприятливого виховного середовище з можливістю усунення негативного впливу на хлопчика (том 1 а.с. 30). Як вбачається з висновку, складеного на замовлення сторони позивача завідувачем кафедри практичної психології Львівського обласного інституту післядипломної педагогічної освіти, кандидатом психологічних наук - [PERSON] на підставі проведеної психологічної консультації щодо когнітивного та емоційного стану дітей, діти активні, рухливі, спокійні, охоче розглядають та рухають незнайомі предмети, самостійні. В ході бесіди щодо улюблених предметів у школі, улюблених занять поза школою, допомоги по господарству, діти позитивно згадують матір, що свідчить про тісний психоемоційний зв'язок з нею. Діти дещо випереджають вікові норми, що є результатом постійної розвивальної роботи, актуального оточення з ними. Діти оперують поняттями, які характерні для сучасного соціально-культурного середовища, мають добре розвинену репродуктивну та довільну уяву. Будь-які розмови про батька викликають у всіх трьох дітей специфічні психологічні реакції (почервоніння обличчя, сльози в очах, тремор рук, різка зміна положення тіла, тощо), натомість з матір'ю у дітей налагоджені стійкі, позитивні стосунки. На час обстеження діти перебували в стані емоційно-стабільних тісних, позитивно забарвлених стосунків з матір'ю. Діти повністю адаптовані до соціально-сімейних умов, запропонованих матір'ю, примусове переміщення дітей в іншу сім"ю, навіть на нетривалий термін, примусова сепарація (відділення) з матір'ю, ізоляція від емоційно значимих осіб однозначно призведе до емоційної нестабільності, підвищення загального рівня страху як особистісної риси тривожності, виникнення невротичних станів, що в цілому негативно позначиться на загальному розвитку дітей та може заподіяти шкоду їхньому психічному здоров'ю (том 1 а.с. 175). Висновком Органом опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 13 листопада 2018 року № 3-32/9246, який затверджено рішенням виконкому Дрогобицької міської ради №255 від 13.11.2018 року "Про вирішення питань, повязаних із захистом прав дітей", визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно доньки - [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO], т. 2 а.с. 4-7. Суд, проаналізувавши наданий висновок, вбачає, що в основу даного висновку покладено пояснення неповнолітніх дітей та їхньої матері з приводу неналежної, агресивної та упередженої поведінки відповідача до дітей як батька, відсутність будь яких проявів батьківської любові, ласки та поваги до дітей, відсутність намірів змінити думку дітей про батька, відсутність бажання у дітей спілкуватись з батьком, наявність великої заборгованості по аліментах. [PERSON] стверджувала, що не хоче мати такого тата, оскільки він їм заважає жити, постійно обзивав "скотина", "тварина" і вона нічого доброго не пам'ятає про нього та боїться його. У вересні 2018 року вона особисто телефонувала відповідачеві і просила його надати їй дозвіл не виїзд за кордон, на що він їй відмовив, почав кричати на неї, обзивати, сказав, щоб мама забрала з суду два позови щодо стягнення аліментів та поділу спільного майна подружжя, тоді він надасть їй такий дозвіл. Органом опіки було заслухано пояснення представника ДМЦСССДМ Соляник Л., яка спростувала доводи відповідача щодо чинення йому перешкод у спілкуванні з дітьми, оскільки сім"я позивачки з 2017 року перебувала на їхньому супроводі, батькові були надані рекомендації щодо спілкування, поводження з дітьми, проте він їх не дотримувався. Двічі у 2017 році вона особисто була у дні та години, визначені вказаним вище рішенням виконкому, проте відповідача [PERSON] не було. Таким чином, оцінюючи вказаний висновок органу опіки та піклування, суд вважає, що такий знаходиться в об'єктивному взаємозв'язку з іншими зібраними у справі доказами, є логічним та послідовним, мотивованим, та відповідає інтересам дітей. Отже, висновок компетентного державного органу також обґрунтований інтересами дітей. Тому, суд приходь до переконання, що процедура позбавлення батьківських прав у даному випадку переслідувала законну мету. Щодо «необхідності у демократичному суспільстві», суд вважає, що ця необхідність має бути пов'язана з діями батька, під час вирішення питань позбавлення його батьківських прав і прийняття рішень із цього приводу компетентними органами (органи опіки та піклування, місцевого самоврядування, органи внутрішніх справ, суд). В даній справі, батько - відповідач розлучений із позивачкою - матір'ю дітей, не сплачує у визначеному розмірі на підставі рішення суду аліменти, проживає окремо від них, створив іншу сім"ю. Разом з тим, згідно наданої сільським головою Верхньолужоцької сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 20.03.2018 року - [PERSON] характеристики на [PERSON], вбачається, що останній за час проживання на території Верхньолужоцької сільської ради Старосамбірського району Львівської області характеризується позитивно, проживає разом з дружиною та її сім'єю. Бере активну участь у вихованні та утриманні неповнолітнього сина дружини. В той же час, своїми батьківськими обов'язками щодо виховання та утримання дітей - доньки [PERSON], синів [PERSON] та [PERSON] нехтує, ухиляється від їхнього виховання та утримання, агресивно себе поводить щодо дітей, нецензурно висловлюється в їхню сторону, принижує. Відповідач, будучи залученим до процесу прийняття рішень, розглядаючи провадження в цілому, в тій мірі, яка є достатньою для забезпечення відповідного захисту його інтересів, своєю поведінкою свідомо нехтував наданими йому права та обов'язками, агресивно себе поводив по відношенню до позивачки, до своїх дітей, намагався психологічно на них впливати, залякував, не виявив намірів змінити думку дітей щодо нього як батька, що в свою чергу не відповідає інтересам дітей. Агресія відповідача під час судового провадження розповсюджувалась і на інших учасників справи - в сторону представника позивача, свідків, які допитувались судом, про що неодноразово відповідачу було зроблено зауваження, які ним ігнорувались. Суд вважає, що сам факт звернення позивачки до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, є достатнім стимулюючим заходом щодо спонукання відповідача змінити ставлення до виховання дітей, піклування про їх фізичний і духовний розвиток, спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі та більш активної участі матері у їх вихованні. Однак, з часу звернення позивачки до суду з даним позовом, відповідачем не надано жодних доказів і такі не встановлені в ході судових засідань щодо наміру відповідача змінити бачення дітей щодо батька, проявлення до них турботи та опіки. В той же час, всі відвідини школи відповідачем, які тричі мали місце вже після пред'явлення даного позову позивачкою, суд розцінює як намагання відповідача [PERSON] завуалювати своє ставлення до дітей як дбайливого батька. Суд переконаний, що такі дії відповідача спрямовані на приховування своїх справжніх вчинків, намірів тощо. Отже, судом встановлено, що відповідач від виконання своїх обов'язків відносно доньки [PERSON], сина [PERSON] та сина [PERSON], щодо їх утримання та виховання ухиляється, не відвідує їх у встановлений для цього час, не допомагає матеріально (наявна заборгованість по аліментах), не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до їхнього внутрішнього світу, не створює умов для отримання ними освіти (поцікавився навчанням дітей у школі, після пред'явлення позову). Крім цього, відповідач проявляє щодо дітей вербальну та фізичну агресію, наносив їм побої, нецензурно лаявся, принижував. За таких обставин суд вважає, що такі дії відповідача є навмисними і свідомо направлені на звільнення від утримання, догляду і будь-якого піклування, пов'язаного з вихованням дітей. Таке ставлення батька об'єктивно не може сприяти нормальному вихованню дітей яким потрібно постійно відчувати на собі батьківську любов, піклування, увагу та турботу, а не страх. При цьому суд вислухав думку дітей щодо їхнього ставлення до батька і їхнє небажання з ним бачитись та спілкуватись, прохання позбавити його батьківських прав. Доводи відповідача про те, що позивачем не доведено факт його ухилення від виконання батьківських обов'язків, створення умов, що становлять загрозу для життя дітей, їх здоров'я чи морального виховання, спростовуються як поясненнями свідків, які допитані судом, так і поясненнями дітей, висновком органу опіки та піклування, результатами психологічних досліджень. Надуманими суд розцінює і доводи відповідача про те, що позивач хоче позбавити його батьківських прав з єдиною метою - вивіз дітей за кордон, оскільки у відповідача наявна заборгованість по аліментах, що дає право у відповідності до п. 2 ч. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 року за №57 "Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України", здійснити позивачу виїзд з України своїх дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, на підставі довідки про наявність заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, виданої органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем. Крім цього, суд враховує той факт, що [PERSON] станом на час розгляду справи судом досягла 16-річного віку і взмозі здійснювати виїзд за кордон без згоди батьків. Що стосується доводів відповідача в часині, що через своєї одруження з громадянином іноземної держави та виїзди за кордон позивачка не бере участі у вихованні та утриманні дітей, то такі суд розцінює як спроби і намагання подати розвиток подій у своїй інтерпретації, у вигідному для себе світлі, тим самим применшивши свою особисту роль у самоусуненні від виховання та спілкування з дітьми, які заперечили факт нехтування матір'ю своїми материнськими обов'язками, заявивши, що саме матір їх виховує, забезпечує матеріально. Отже, судом не встановлено об'єктивних причин, які б унеможливлювали піклування відповідача про фізичний і духовний розвиток своїх дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, спілкування з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; інтерес до їх внутрішнього світу та усіх сторін життя тощо. Досліджені судом докази підтверджують винну поведінку [PERSON] в ухиленні від виховання своїх дітей, у свідомому нехтуванні своїми батьківськими обов'язками. Крім цього, задовольняючи позов в частині позбавлення батьківських прав, суд враховує, що на даний час діти повністю адаптовані до соціально-сімейних умов, запропонованих їм матір'ю - позивачкою у справі, примусове переміщення дітей в іншу сім"ю, навіть на нетривалий термін, примусова сепарація (відділення) з матір'ю, ізоляція від емоційно значимих осіб однозначно призведе до емоційної нестабільності, підвищення загального рівня страху як особистісної риси тривожності, виникнення невротичних станів, що в цілому негативно позначиться на загальному розвитку дітей та може заподіяти шкоду їхньому психічному здоров'ю. Таким чином, за переконанням суду, у якнайкращих інтересах дітей буде збереження їхніх теперішніх зв'язків, до яких діти не бажають залучати відповідача, висловили думку в підтримання позову матері щодо позбавлення його батьківських прав. Вказане забезпечить їм розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, в якому діти перебувають під опікою матері, з якою у них налагоджено стійкий емоційний зв'язок і в такому середовищі діти не страждатимуть через відсутність піклування з боку відповідача, через його неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки. Вищенаведене дає суду підстави для задоволення позову. Разом з тим, суд вважає за доцільне роз'яснити сторонам, що мати та батько - найрідніші для дитини люди на землі, тому одним із найосновніших їхніх немайнових прав є можливість постійного або хоча б систематичного спілкування: безпосереднього (прямого), телефонного, листовного. Дитина має природну потребу і право спілкуватися з обома батьками. Відсутність батьківської лінії виховання, справляє на дитину негативний вплив, а брак материнської любові є психологічною травмою на все життя. Разом з тим, спілкування з батьком - це право, а не обов'язок дитини. Якщо дитина через певні обставини відмовляється бачитися з батьком, силувати її ніхто не має права. Такий примус буде актом неповаги до дитини.

Outcome: approved