Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], Головне територіальне управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона на праві власності володіє 1/3 частиною квартири [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від лютого 2000 року, й згідно свідоцтва про право на спадщину від 24 жовтня 2014 року після смерті чоловіка успадкувала 1/3 частини тієї ж квартири, а 1/3 частиною квартири володіє її син [PERSON] 20 листопада 2008 року між її сином на відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб. Вона та її син як співвласники квартири надали звгоду на проживання відповідачки у спірній квартирі. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року, яка набуло чинності, шлюбі між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У кінці трвня 2016 року виїхала у добровільному порядку з квартири, проте залишається зареєстрованою й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого вона та її син як співвласники вимушені сплачувати за відповідачку як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на їх бюджет. Вважає, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засіданні позивач не з»явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Третя особа в особі [PERSON]в судове засідання повторно не з»явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду),звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням вимог. Інша третя особа без самостійних вимог на предмет позову - Головне територіальне управління Державної міграційної служби України у м. Києвів судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення; звернувся до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності вказаних третіх осіб, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Третя особа без самостійних вимог в судове засідання не з"явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Звернулась до суду із заявою про можливий розгляд за відсутності його представника. За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, третю особу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивачка на праві власності володіє 1/3 частиною квартири [ADDRESS] згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від лютого 2000 року (а.с.11), й згідно свідоцтва про право на спадщину від 24 жовтня 2014 року після смерті чоловіка успадкувала 1/3 частини тієї ж квартири (а.с.15), а 1/3 частиною квартири володіє її син [PERSON] згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від лютого 2000 року (а.с.11). На житловій площі якого з 15 січня 2009 року зареєстрована відповідачка (а.с.9), яка набула право реєстрації на спірній житловій площі за погодженням співвласників - позивачки та третьої особи. 20 листопада 2008 року між сином позивачки [PERSON] на відповідачкою [PERSON] був укладений шлюб. Позивачка та її син як співвласники квартири надали згоду на проживання відповідачки, як дружини [PERSON], у спірній квартирі (а.с.9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року, яке набуло чинності, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, ініціатором розірвання якого була відповідачка (а.с.17, 18). У кінці травня 2016 року відповідачка виїхала у добровільному порядку з квартири, проте залишається зареєстрованою й не вживає заходів для зняття з реєстраційного обліку, при цьому житлово-комунальні послуги не сплачує, внаслідок чого позивачка та її син як єдині співвласники вимушені сплачувати за відповідачку як зареєстровану особу житлово-комунальні послуги, що впливає на їх бюджет. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Факт непроживання відповідачки у спірній квартирі підтверджується актом від 14 серпня 2017 року, в якому засвідчено ті факти, що [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з травня 2016 року року, відсутність її особистих речей; спального місця та інших ознак, які вказують на фактичне місце проживання за вказаною адресою, не встановлено (а.с.20). Таким чином відповідач понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не звертався, обов»язок по сплаті комунальних послуг не несе, відтак останній як колишній члени сім»ї співвласників квартири втратив право користуватися цим житлом. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження пояснення позивача про те, що позивач не чинив перешкоди відповідачу у користуванні (проживанні) спірною квартирою - замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. На підставі вищевикладеного, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved